КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110, тел./факс 0 (44) 284 15 77 
e-mail: inbox@kas.gov.ua, inbox@kia.court.gov.ua, web: kas.gov.ua, код ЄДРПОУ 42258617

Унікальний номер справи № 757/49654/17-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/2808/2025	Головуючий у суді першої інстанції - Підпалий В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
04 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач      Нежура В.А.,
     судді                            Соколова В.В., Невідома Т.О., 
           секретар                      Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Маламедом Вадимом Борисовичем», та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») із позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь 37 361,47 доларів США та 40 000, 00 грн відшкодування завданої шкоди, що складаються з:
суми обох депозитних вкладів, яка складає 8 171, 37 доларів США (4, 321, 64 дол. США перший вклад + 3 849, 73 дол. США другий вклад), 
суми договірних відсотків по обом вкладам за період з 22.02.2014 року по 22.02.2015 року, яка складає 735, 42 дол. США., 
суми інфляційних втрат по обом вкладам за період прострочення з 22.02.2015 року по 22.08.2017 року, яка складає 5 664, 68 доларів США, 
суми 3% річних по обом вкладам за період прострочення з 22.02.2015 року по 22.08.2017 року, яка складає 668, 00 доларів США, 
відшкодування завданих збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) по обом вкладам у розмірі 2 004, 00 доларів США, 
пені за прострочення надання фінансової послуги по обом вкладам за період з 22.02.2015 року по 22.08.2017 року, яка складає 20 118, 00 доларів США, 
відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн., 
відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дискримінації, у розмірі 20 000, 00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем 21.02.2014 року були укладені договори банківських вкладів (депозитів): 
договір від 21.02.2014 року № SAMDN80000740732355 з відкриттям депозитного рахунку № НОМЕР_1 на суму 4 321, 64 доларів США, 
договір від 21.02.2014 року № SAMDN800000740732398 з відкриттям депозитного рахунку № НОМЕР_2 на суму вкладу 3 849, 73 доларів США.
Відповідно до п. 6, 7 договорів, сторони домовились про те, що мінімальний строк вкладу по закінченні якого позивач могла б забрати вклад та отримати нараховані відсотки без санкції за дострокове повернення - 6 місяців, котрий продовжується автоматично ще на 6 місяців, якщо кредитор по закінченню мінімального строку вкладу не заявить банку про бажання його забрати.
Внаслідок тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, починаючи з квітня 2014 року вказані банківські рахунки та картки банком були заблоковані, припинено здійснення банківського обслуговування, включаючи нарахування і виплати відсотків по вкладам.
Позивачка 22.08.2014 року подала відповідачу заяву про виплату вкладів, в подальшому при розмові із представником банку, позивачка погодилась на продовження строку вкладів за обома депозитними договорами.
В подальшому позивачка подавала заяви щодо надання інформації щодо договорів, потім щодо розірвання депозитних договорів, відповідачем була надана відповідь, що ПАТ КБ «Приватбанк» припинив діяльність в АР Крим і робить усе можливе для врегулювання ситуації, що склалася.
За таких обставин, відповідач до теперішнього часу не виплатив позивачці суми вкладів, нарахованих відсотків, у зв`язку із чим вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 рокупозов задоволено частково. 
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у валюті вкладу у загальному розмірі 9 574,43 дол. США, що складається з :
- суму депозитних вкладів, яка складає 8 171,37 дол. США (4 321,64 дол. США за договором № SAMDN80000740732355 від 21.02.2014 року та 3 849,73 дол. США за договором № SAMDN80000740732398 від 21.02.2014 року);
- суму відсотків у розмірі 735,42 дол. США за (388,95 дол. США за договором № SAMDN80000740732355 від 21.02.2014 року та 346,47 дол. США за договором № SAMDN80000740732398 від 21.02.2014 року);
- 3% річних у розмірі 667,64 дол. США (353,10 дол. США за договором № SAMDN80000740732355 від 21.02.2014 року та 314,54 дол. США за договором № SAMDN80000740732398 від 21.02.2014 року).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд, ухвалюючи рішення, безпідставно відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення пені та інфляційних втрат за весь період прострочення повернення коштів до звернення з позовною заявою.
Вказує, що їй з боку позивача було завдано моральної шкоди внаслідок безпідставного утримування коштів за депозитом, а також внаслідок дискримінації (як клієнтки банку з АР Крим) і така шкода підлягає компенсації.
В свою чергу, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що,  з урахуванням  укладання між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» Договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ ПРИВАТБАНК на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є новим боржником за даним договором банківського вкладу.
Також вказує, що, враховуючи наявність заяви позивачки від 22 серпня 2014 року про розірвання депозитних договорів, спірні договори є розірваними з 25 серпня 2014 року і з цього часу відсутні підстави для нарахування відсотків за договорами.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1. представник відповідачаАТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Від представника позивачки адвоката Меламеда В.Б. 27 лютого 2025 року надійшло клопотання про нарахування відсотків до моменту виконання рішення у справі.
У судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» -       Штронда А.В. підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав. Апеляційну скаргу позивачки просив залишити без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час га місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що 21.02.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАMDN80000740732355 (вклад стандарт), на виконання якого позивачем внесено 4 321, 64 доларів США.
21.02.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАMDN80000740732398 (вклад стандарт), на виконання якого позивачем внесено 3 849, 73 дол. США.
За умовами укладених договорів ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачує ОСОБА_1 проценти по вкладу, а саме 9% річних.
У зв`язку із закінченням строків дії договору вкладу від 21.02.2014 року 22.08.2014 року ОСОБА_1 направила до ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення їй суми вкладів та нарахованих відсотків.
Листом від 26.08.2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140822/1370 відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача у зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Крим та міста Севастополя.
19.02.2015 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання інформації та виписки стосовно її вкладів.
25.02.2015 року за № 20.1.0.0.0/7-20150219/3744 банк повідомив, що ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність в АР Крим і робить усе можливе для врегулювання ситуації, що склалася.
24.02.2015 року позивач звернулася із заявою про розірвання договорів.
27.02.2015 року за № 20.1.0.0.0/7-20150224/3679 банк надав відповідь, що ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність в АР Крим.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення).
Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
Судом встановлено, що внесення грошових коштів підтверджуються договорами та платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи.
Крім того, відповідачем було надано належним чином посвідчені виписки з реєстру до меморіальних ордерів №№ Е1118L019R, Е1118L019X від 18.11.2014 року щодо договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, який містить розмір боргу за депозитними договорами, відповідно до якого за договором № SАMDN80000740732355 сума залишку коштів станом на 18.11.2014 року становить 29, 83 USD, 4 338, 68 USD, за договором № SАMDN80000740732398 сума залишку коштів станом на 18.11.2014 року становить 26, 57 USD, 3864, 00 USD.
Отже, встановлено, що між сторонами було укладено вказані договори банківського вкладу. Відповідач факт укладання договорів між ним та позивачкою не заперечував.
На підставі положень договорів, які є аналогічними, строк їх дії був неодноразово пролонгований.
Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки між сторонами було укладено договори банківського вкладу, грошові кошти за якими не було повернуто вкладниці на її вимогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сум вкладів, з урахуванням позовних вимог та положень ст. 13 ЦПК України.
Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України визначає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Тому, позовні вимоги про стягнення коштів, внесених за договорами депозитного вкладу, підлягають стягненню у відповідній іноземній валюті - долари США, а не в їх гривневому еквіваленті.
Крім того, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.
З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «;Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).
Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.
Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк».
За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню.
Водночас, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».
Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя.
Неможливість банку здійснити повернення вкладу позивачеві у зв`язку з тим, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», судом не беруться до уваги, оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Тому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківських вкладів з цих підстав є протиправним.
Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Умовами договорів банківського вкладу передбачено його пролонгацію на умовах договору банківського вкладу. При чому, розрахунок процентів на новий строк при продовженні дії договору банківського вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжених депозитних вкладів, а у разі їх розірвання за процентною ставкою «На вимогу».
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до укладених між сторонами договорів, банк зобов`язувався щомісяця нараховувати на суму внесених позивачем вкладів 4 321, 64 дол. США та 3 849, 73 дол. США відповідно, відсотки у розмірі 9% річних.
Таким чином, на депозитні вклади в загальній сумі 8 171, 37 доларів США, підлягають сплаті відсотки в розмірі 9% річних за 366 днів оформлення вкладу за період з 21.02.2014 року по 22.02.2015 року в сумі 735, 42 дол. США (8171, 37 дол. США х 9% = 735, 42 дол. США).
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги в цій частині.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки зобов`язання банку з виплати процентів за своєю природою є грошовим, то він несвоєчасно виплачені проценти має сплатити з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення такої виплати та з урахуванням 3% річних від простроченої суми.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 29.05.2013 року № 6-39цс13, 22.01, 09.04.2014 року та 28.01.2015 року № 6-247цс14, від 21.09.2016 року 6-544-цс16.
Отже, за період з моменту закінчення строку вкладів 22.02.2015 року та до моменту подачі позовної заяви, відповідач повинен в якості компенсації 3 % річних, встановлених ст. 625 ЦК України, розрахованих на загальну суму боргу у розмірі 667, 64 дол. США. (8 906. 79 дол. США х 3% =667, 64 дол. США).
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ч.1 ст. 623 ЦК України);
Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором (ч.2 ст. 623 ЦК України);
При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч.4 ст. 623 ЦК України);
Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.
Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.
При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.
Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.
Враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.
Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинення відповідачем збитків, понесення збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками в розмірі 2 004, 00 доларів США.; позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 2 004, 00 доларів США грн., у разі належного виконання зобов`язання, а також вжиття кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при заявленні до стягнення упущеної вигоди.
Отже зазначені вимоги щодо неодержаних доходів (упущеної вигоди) в розмірі 2004, 00 доларів США, є необґрунтованими, недоведеними та ґрунтуються лише на припущеннях, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № справа №761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) викладено правову позицію про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», проте дійсний зміст приписів цієї норми слід трактувати так, що пеня, яка складає грошовий вимір має бути сплачена виконавцем, нараховується на суму, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
У такому разі базою нарахування пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати проценти на суму вкладу або дохід в іншій формі (статті 105, 1061 ЦК України), що підлягає сплаті банком вкладникові за використання вкладу. Сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № справа №320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. (ч.1 ст. 1075 ЦК України). Як вже було встановлено судом, позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договорів банківського вкладу (депозиту).
Відповідно, через два банківські дні з моменту повідомлення позивачем про розірвання договорів) наведені договори вважаються розірваними і ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суми вкладів із нарахованими на них процентами. Отже між сторонами розірвано договори банківського вкладу, в зв`язку з чим між сторонами припинились договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.
Враховуючи висновки Великої Палати Верховного суду, наведені у постанові від 09 листопада 2021 року в справі №320/515/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами після розірвання договору банківського вкладу та відповідно відсутності підстав   для застосування до даних правовідносин норм ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дати розірвання договору банківського вкладу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.
Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.
З наявних в матеріалах справи складових частин договору про надання банківських послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовиву відшкодуванні моральної шкоди на користь позивачки.
Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 щодо наявностіпідстав для стягнення пені та інфляційних втрат за весь період прострочення повернення коштів до звернення з позовною заявою колегія суддів відхиляє.
Так, індекс інфляції - це показник характеристики динаміки загального рівця цін на товари та послуги, а ціни в України встановлені в національній валюті - гривні, з чого можна зробити висновок, що законодавче положення про сплату боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у гривні.
У спірних правовідносинах грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті.
Наведене означає, що закладена у розрахунок ціни позову курсова різниця в повній мірі компенсує втрати позивача від знецінення національної валюти, а відтак вимога про стягнення інфляційних втрат є необґрунтованою і безпідставною.
Нарахована позивачкою пеня у даному випадку також не підлягає стягненню у зв`язку з відсутністю споживчих правовідносин між сторонами після розірвання договору банківського вкладу та, відповідно, відсутністю підстав   для застосування до даних правовідносин норм ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дати розірвання договору банківського вкладу. Така позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного суду, наведені у постанові від 09 листопада 2021 року в справі №320/515/17.
Посилання відповідачки на те, що їй з боку позивача було завдано моральної шкоди внаслідок безпідставного утримування коштів за депозитом, а також внаслідок дискримінації (як клієнтки банку з АР Крим) також відхиляється апеляційним судом, оскільки не підтверджене належними та допустимими доказами.
Інші доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до її незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним сторонами також є необґрунтованими.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.
Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність  у боржника майна тощо).
За змістом статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:
по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками.
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі. 
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» у апеляційній скарзі на те, що спірні договори є розірваними з 25 серпня 2014 року і з цього часу відсутні підстави для нарахування відсотків за договорами, колегія суддів також відхиляє, оскільки судом встановлено, що позивачка звернулася із остаточною заявою про розірвання договорів 24.02.2015 року. Тому заявлені до стягнення відсотки за депозитними договорами нараховані у межах строку дії цих договорів.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі відповідача, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Клопотання представника позивачки адвоката Меламеда В.Б. від 27 лютого 2025 року про нарахування відсотків до моменту виконання рішення у справі не може бути задоволене апеляційним судом, оскільки позивачка та її представник не заявляли такого клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції. Зважаючи на те, що апеляційний суд не встановив порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення, відсутні підстави для його скасування чи зміни.  
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Маламедом Вадимом Борисовичем», та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 04 квітня 2025 року. 
 
Суддя-доповідач                                                             В.А. Нежура
 
Судді                                                                                   В.В. Соколова
 
Т.О. Невідома