Номер провадження: 22-ц/813/895/25 
Справа № 509/5214/23
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року у складі судді Кириченка П.Л.,
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з  ОСОБА_2 на користь позивача основний борг в розмірі 160 000 доларів США, проценти за договором 96 000 дол. США, та пеню в розмірі 25 600 дол. США. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 160 000 дол. США. На день звернення з позовною заявою відповідач свої зобов`язання не виконав, позику не повернув, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Позиція відповідача в суді першої інстанції
Відповідач ОСОБА_2 відзиву, заперечення чи пояснення на позовну заяву не надав. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. 
 Рішення суду мотивоване тим, що оскільки позивач виконав свої зобов`язання по договору позики, а відповідач своєчасно не повернув гроші, тому суд вважав за можливим стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 18 серпня 2021 року в повному обсягу з урахуванням відсотків за користування грошима та пені.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати при розгляді справи. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що громадянин ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не знайомий, а тому останній не міг звертатися до нього за отриманням позики. Договір позики від 18.08.2021 на отримання 160 000,00 доларів США ОСОБА_2 не укладав та не підписував, а кошти від ОСОБА_1 не одержував. ОСОБА_1 не звертався до нього із досудовою вимогою про стягнення заборгованості за договором позика, який ним не укладався, а кошти не отримувалися.
Звертає увагу суду, що ОСОБА_1 не надав до суду належних та допустимих доказів, а також не довів їх переконливість (надав до суду лише копію договору позики від 18.08.2021, а оригінал відповідного договору до суду на огляд не надавався). Крім того, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 160 000,00 доларів США. 
Суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, позбавив відповідача права на справедливий розгляд справи, що виявилося у ненаданні стороні відповідача надати до суду першої інстанції свої пояснення, заперечення та докази, оскільки ніяких повідомлень та судових повісток  ОСОБА_2   не отримував, а тому не знав та не міг знати про дату та час розгляду справи. Адреса відповідача, яка була зазначена в позовній заяві є невірною. 

Позиція позивача в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції
В судове засідання, призначене на 06.03.2025 та проведеному в режимі відеоконференції з`явився представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 
ОСОБА_1 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направив.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
18 серпня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений в простій письмовій формі договір позики, згідно якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 160 000 дол США.
На усну вимогу позивача повернути борг в повному обсягу, відповідач не відреагував. Місце перебування відповідача не відомо. Позивач свої зобов`язання по договору виконував в повному обсягу. Відповідач до 18 серпня 2022 року свої зобов`язання по договору не виконував, грошові кошти не повернув.
Відповідно до п.2 вищевказаного договору у відповідача є зобов`язання сплачувати відсотки за користування грошима.
Відповідно до п.6 вищевказаного договору у разі не виконання відповідачем зобов`язань у нього виникає пеня.
Позивачем був наданий розрахунок заборгованості за договором позики станом на 05 вересня 2023 року, з якого вбачається, що:
- сума основного боргу складає - 160 000 доларів США, що по курсу НБУ на день подання позову еквівалентно 5 850 976 гривень;
- сума процентів за договором позики складає - 96 000 доларів США, що по курсу НБУ на день подання позову еквівалентно 3 510 585,60 гривень 60 коп.;
- сума пені складає - 25 600 доларів США, що по курсу НБУ на день подання позову еквівалентно 936 156,16 гривень 16 коп.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08 .07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц.
Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 18.08.2021 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від нього суму грошових коштів у розмірі 160000 доларів США зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 2,5% від суми позики щомісячно, в підтвердження чого позивачем до позовної заяви додано копію договору позики (а.с. 3).
З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без участі відповідача ОСОБА_2 .
В поданій апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що громадянин ОСОБА_1 йому не знайомий, а тому останній не міг звертатися до нього за отриманням позики. Договір позики від 18.08.2021 на отримання 160000,00 доларів США він не укладав та не підписував, а кошти від ОСОБА_1 не одержував. При цьому, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 160 000,00 доларів США. ОСОБА_1 надав до суду лише копію договору позики від 18.08.2021, а оригінал відповідного договору до суду на огляд не надавався.
Одночасно із апеляційною скаргою, ОСОБА_2 також було подано до суду клопотання про витребування у ОСОБА_1 оригіналу договору позики від 18.08.2021, яке ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.12.2024 було задоволено. 
Проте вказана ухвала суду позивачем не виконана.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач по справі, був обізнаним про наявність даного спору та розгляд апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, його представники подавали заяви про ознайомлення з матеріалами справи та безпосередньо знайомилися із матеріалами справи (а.с. 139-145), протягом всього строку перебування справи в провадженні апеляційного суду, який становить значний період з січня 2024 року, до суду апеляційної інстанції не з`являлися, що свідчить про ухилення позивача від обов`язку доведення своїх позовних вимог.
Натомість колегія суддів враховує правила про обов`язковість подання суду письмових доказів в оригіналі (ч.2 ст. 95 ЦПК України ). 
Згідно ч.6 ст. 95 ЦПК України, єдиним належним доказом достовірності наданої копії договору позики могло бути лише дослідження оригіналу цього договору від 18.08.2021, зокрема за ініціативою суду.
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку договір позики), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.
Водночас матеріали справи не містять чіткої інформації про те, що зазначене питання було предметом з`ясування судом першої інстанції.
Так, в матеріалах справи міститься копія договору позики від 18.08.2021, на якій міститься запис «оглянуто 27.10.2023 підпис» (а.с.3).
Відповідно до ч.4 ст. 95 ЦПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно пункту 5.26 «Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» – ДСТУ 4163-2020, що діє від 1 вересня 2021 року, чітко прописується, що відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.
Таким чином, завірення копії будь-яким іншим чином, не у відповідності із зазначеним ДСТУ 4163-2020, тягне за собою визнання доказів, що містяться в ньому, недопустимими.
 
Окрім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 липня 2018 року по справі № 904/8549/17 зазначено, що неправильне завірення копій документів тягне за собою їх недопустимість. Відповідно відомості, наявні в документі, які можуть містити в собі докази, досліджуватися вже не будуть, так як порушений процесуальний порядок. Як наслідок, спір, який вирішено на підставі недопустимих доказів, є порушенням процесуального права.
Запис без належного посвідчення на копії договору позики від 18.08.2021 не надає підстав дійти висновку про те, що оригінал зберігається у позивача.
В журналі судового засідання від 27.10.2023 також не зазначено, що судом першої інстанції досліджувався оригінал договору позики від 18.08.2021 та засвідчувалася копія цього договору. 
Відповідач ОСОБА_2 категорично заперечував факт укладання договору, при цьому участі у справі в суді першої інстанції не брав, про час та місце розгляду справи повідомлявся без допомоги засобів поштового зв`язку Укрпошти, копія позовної заяви повернулася неврученою, справу вирішено без з`ясування його заперечень та ставлення до вимог позову, відтак спростувати його доводи про необізнаність про вирішення справи неможливо, він має право на вирішення питання щодо огляду оригіналу договору під час розгляду його апеляційної скарги з метою дотримання права на справедливий судовий розгляд.
Неявкою до суду апеляційної інстанції та ненаданням оригіналу договору позики, позивач не надав можливості пересвідчитися та спростувати доводи апеляційної скарги. 
Згідно ч.2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Таким чином, лише при огляді оригіналу договору позики можливо усунути сумніви щодо поданої копії зазначеного договору, що уможливить встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відтак, оскільки позивачем подано позов про стягнення коштів на підставі договору позики від 18.08.2021, а відповідачем заявлено, що договір позики він не укладав та не підписував, кошти в позику не брав, суд мав би досліджувати не лише загальні поняття про виконання зобов`язання, але і природу договору позики. 
Копія наданого позивачем договору позики не є належним доказом у справі і не може бути використана в якості доказу на підтвердження наведених у позовній заяви обставин, оскільки позивач обов`язку визначеного ст. 95, ч. 4 ст. 81 ЦПК України не виконав, оригіналу договору позики суду не надав і в судове засідання суду апеляційної інстанції 06.03.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 
За таких обставин, є недоведеним факт укладання договору позики та отримання  у відповідності до його положень коштів відповідачем.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Отже, за вказаних обставин колегія суддів позбавлена можливості встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, визначити дійсний зміст та достовірність документів, на підставі яких доводиться факт укладення договору позики і його умов, а тому приходить висновку про недоведеність позивачем існування невиконаного зобов`язання відповідача на момент розгляду справи. 
З огляду на викладені норми матеріального права та сталу позицію Верховного Суду щодо їх застосування, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики та не надав суду оригіналу розписки, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є частково доведеною, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 . 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики відмовити. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14.04.2025

Головуючий        

       Судді: