ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 755/7058/23
провадження № 51-3856 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:    
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
засудженого (в режимі відеоконференції)                  ОСОБА_6 ,
захисника                                                                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12023100040001335 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження (ч. 1 ст. 121 КК України), виходячи з такого.
09 квітня 2023 року приблизно о 20:00 ОСОБА_6 разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та своєю співмешканкою ОСОБА_10 перебували за адресою: АДРЕСА_1 де вживали алкогольні напої.
Наступного дня приблизно о 05:00 ОСОБА_6 , зайшовши до кімнати, де відпочивала ОСОБА_10 , виявив на ліжку поруч із нею ОСОБА_8 . У цей час в нього виник злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесного ушкодження потерпілому, реалізуючи який, ОСОБА_6 сокирою, яку тримав у правій руці, завдав ОСОБА_8 одного удару по голові, чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій, призначити підзахисному покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням.
На обґрунтування своїх вимог захисник посилається: 
- на дані про особу засудженого, зокрема те, він раніше не судимий, є учасником бойових дій у зоні АТО, відшкодував потерпілому 5000 грн матеріальної шкоди;
- обставини, які пом`якшують засудженому покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину;
- позицію потерпілого ОСОБА_8 , який заявляв, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала доводи касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі захисника доводи, колегія суддів дійшла висновку,                  що ця скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК України у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи захисника ОСОБА_7 про невідповідність призначеного судом ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, колегія суддів, ураховуючи надані матеріали кримінального провадження, не може взяти до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.
Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Як убачається з вироку, місцевий суд, вирішуючи питання про вид і строк покарання ОСОБА_6 , урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема його стан здоров`я, спосіб життя, наявність місця проживання, а також те, що він не перебуває на обліку в лікарів нарколога і психіатра та має на утриманні членів сім`ї.
Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, місцевий суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданої потерпілому шкоди, у сумі 5000 грн.
Обставиною, яка обтяжує обвинуваченому покарання, місцевий суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. 
З огляду на це суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років, зауваживши, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому підстав для застосування до ОСОБА_6 положень, передбачених ст. 75 КК України, суд першої інстанції не встановив.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок за апеляційною скаргою захисника, зважаючи на тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого й обставини, які пом`якшують та обтяжують йому покарання, погодився з рішенням місцевого суду в частині виду і строку призначеного ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Водночас у ході апеляційного розгляду також не було установлено підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , Верховний Суд дійшов переконання щодо обґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій у частині призначеного ОСОБА_6 покарання, виходячи з такого.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Водночас за приписамист. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Таким чином, законодавець визначив, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.
Проте в касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, не наводить доводів щодо незаконності висновків судів попередніх інстанцій у частині призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, ба більше, у прохальній частині скарги просить призначити підзахисному таке саме покарання та застосувати до нього положення ст. 75 КК України. З урахуванням цього доводи касаційної скарги сторони захисту щодо несправедливості покарання через його суворість є необґрунтованими.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про необхідність застосування до засудженого ОСОБА_6 положень, передбачених ст. 75 КК України, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням урегульовано розд. ХІІ КК України.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, законодавець чітко визначив, що за наявності вказаних вище підстав, вирішуючи питання щодо застосування положень ст. 75 КК України, суд ураховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання, узяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, має місце проживання, його стан здоров`я, спосіб життя, наявність на його утриманні членів сім`ї, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, ставлення до скоєного, особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків діяння.
Водночас місцевий суд дав оцінку твердженням сторони захисту про те, що  ОСОБА_6 є учасником бойових дій, зауваживши, що звання ветерана війни - учасника бойових дій хоча і надається особі за вагомі здобутки, однак воно не надає переваг того рівня і ступеня, за яких можливо посягати на життя іншої особи в такий цинічний спосіб - використання сокири. Більш того, особа, котра була учасником бойових дій, як ніхто інший, має усвідомлювати й розуміти цінність людського життя та неприйнятність посягання на нього. Вдячність Українського народу за захист у скрутний час не передбачає вседозволеності та індульгенції від поширення норм КК на дії та вчинки.
Отже, з огляду на зазначене вище суд першої інстанції дійшов переконання про необхідність призначення ОСОБА_6 саме реального покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років. При цьому суд відхилив доводи сторони захисту щодо застосування положень ст. 75 КК України.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника в частині необхідності застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, погодився з наведеними вище висновками місцевого суду та зазначив, що виправлення ОСОБА_6 , який скоїв тяжкий злочин із тяжкими наслідками, у цьому випадку можливе лише шляхом ізоляції від суспільства протягом визначеного у вироку строку позбавлення волі.
Указані висновки судів попередніх інстанцій, на думку колегії суддів, у цілому є законними й обґрунтованими.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги захисника щодо наявності підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, Верховний Суд ураховує: 
- тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів;
- дані про особу засудженого, наведені як в оскаржуваних судових рішеннях, так і в касаційній скарзі захисника;
- обставини справи, а саме те, що ОСОБА_6 , відверто нехтуючи загальними засадами Конституції України, якими, серед іншого, визначено, що людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, з метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, та усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій і свідомо допускаючи настання тяжких наслідків, використовуючи знаряддя злочину (сокиру), завдав ним потерпілому одного удару в ділянку життєво важливого органу (у голову), чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження;
- суспільну небезпечність скоєного злочину та тяжкість його наслідків.
Також Суд зазначає, що захисник, оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій у частині незастосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, при цьому посилаючись на обставини, що пом`якшують покарання, не зазначає, яким саме чином указане перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України обставини, які пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК України, ураховуються саме під час призначення покарання, а не в ході вирішення питання про звільнення від його відбування.
Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання в касаційній скарзі захисника на позицію потерпілого, а також доводи сторони захисту про те, що засуджений раніше не судимий, частково відшкодував потерпілому шкоду і є учасником бойових дій, з огляду на зміст оскаржуваних судових рішень у цьому випадку лише підтверджують правильність висновків судів попередніх інстанцій у частині необхідності призначення ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, однак у цілому не свідчать про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Зважаючи на зазначене вище, Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про те, що ОСОБА_6 може виправитися без відбування реального покарання, у зв`язку з чим уважає, що застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги в цій частині.
За таких обставин, а також з огляду на те, що кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної 
Керуючись статтями, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                              ОСОБА_3