ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
09 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/6195/20
провадження № 61-1698св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна,
треті особи: Акціонерне товариство «Оксі Банк», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська Ольга Сергіївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року у складі судді Донцова Д. Ю. та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у складі колегії суддів: 
Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»), ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Черленюх Л. В., треті особи: Акціонерне товариство «Оксі Банк» 
(далі - АТ «Оксі Банк»), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Янковська О. С., про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, виключення записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Позов мотивований тим, що 30 листопада 2007 року ОСОБА_1 уклала 
з АТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 014/79729/74/86458, за умовами якого отримала в кредит 101 500,00 дол. США під 12,65 % річних строком на 228 місяців. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ними 30 листопада 2007 року укладено іпотечний договір, за яким позивачка передала в іпотеку квартиру 
АДРЕСА_1 . 
 
Вказувала, що у квітні 2020 року їй стало відомо про ряд відступлень прав вимоги та останню реєстрацію іпотекодержателем ОСОБА_2 . Позивачка вважала, що здійснено спробу маскування під договір цесії договору факторингу, в якому фактором всупереч статтям 1077, 1078 ЦК України виступила фізична особа ОСОБА_2 . Про укладення договорів про відступлення прав вимоги повідомлена не була, чим порушено право іпотекодавця на обізнаність про нового іпотекодержателя. Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26 лютого 2020 року № 324 є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання/створення правових наслідків; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 
26 лютого 2020 року № 325 є недійсним, оскільки порушено суб`єктний склад правочину факторингу, тому що фактором не може бути фізична особа. Крім того, обидва правочини вчинялись під час дії арешту, накладеного приватним виконавцем на речове право власності ОСОБА_1 на обтяжену 
АТ «Райффайзен Банк Аваль» квартиру під час проведення виконавчого провадження без застосування процедури заміни стягувача у виконавчому провадженні, тобто з порушенням правил державної реєстрації прав та правил проведення виконавчого провадження. 
 
Посилаючи на викладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 324, що виданий 26 лютого 
2020 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 325, виданий 26 лютого 2020 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346606 від 26 лютого 2020 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346660 від 26 лютого 2020 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 27 лютого 
2020 року № 511, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 , 
і скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивоване тим, що при укладенні між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги від 27 лютого 2020 року сторони керувались положеннями статей 512 - 519 ЦК України. За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. Належних і допустимих доказів того, що під час переходу від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до АТ «Оксі Банк», від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», від ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» до ОСОБА_2 прав кредитора у зобов`язанні будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за кредитним договором, справа не містить. Позивач не надала доказів на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Враховуючи, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком 
і повністю, а змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора, то позивач не довела, яке саме її право порушено та в чому полягає його порушення. Суд дійшов висновку, що під час укладення договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки відповідачі не порушили прав та обов`язків позивача в цій справі.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
29 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 
15 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 09 листопада 2023 року й ухвалити нове судове рішення, яким визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 324, виданий 26 лютого 2020 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 325, виданий 26 лютого 2020 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346606 від 26 лютого 2020 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346660 від 26 лютого 2020 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 27 лютого 2020 року № 511, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 , та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд взагалі не вказав, на яку правову позицію посилався при ухваленні постанови. Апеляційний суд неналежним чином дослідив умови спірних договорів. Вказує, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, де Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошувала на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить нормам частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.
 
Аргументи інших учасників справи
 
08 квітня 2024 року представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Лозіна О. Ю. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 
15 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 
09 листопада 2023 року - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що касаційна скарга не спростовує фактичних обставин справи, а рішення судів першої й апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими. Вказує, що договори відступлення прав вимоги вчинені 
у суворій відповідності із нормами законодавства України.

 

 
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.
 
05 квітня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
30 листопада 2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/79729/74/86458, згідно з яким позивачці надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 
101 500,00 дол. США строком до 30 листопада 2026 року.
 
30 листопада 2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 
на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В., зареєстрований в реєстрі за № 5555, згідно з яким передано в іпотеку квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
26 лютого 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і АТ «Оксі Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 
30 листопада 2007 року № 014/79729/74/86458.
 
26 лютого 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і АТ «Оксі Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Черленюх Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 324.
 
26 лютого 2020 року приватний нотаріус Черленюх Л. В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346606, згідно 
з яким іпотекодержателем стало АТ «Оксі Банк».
 
26 лютого 2020 року між АТ «Оксі Банк» і ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 
30 листопада 2007 року № 014/79729/74/86458.
 
26 лютого 2020 року між АТ «Оксі Банк» і ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Черленюх Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 325. 
 
26 лютого 2020 року приватний нотаріус Черленюх Л. В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346660, згідно 
з яким іпотекодержателем стало ТОВ «ФК «Укрфінанс груп».
 
26 лютого 2020 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 30 листопада 
2007 року № 014/79729/74/86458.
 
27 лютого 2020 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Янковською О. С., зареєстрований в реєстрі за № 511.
 
27 лютого 2020 року приватний нотаріус Янковська О. С. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51368874, згідно 
з яким іпотекодержателем став ОСОБА_2 .
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повною мірою не відповідають.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор 
у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
 
Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор 
у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
 
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора 
у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору - вчинення відповідного правочину у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору 
є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги 
є заміна кредитора у зобов`язанні.
 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
 
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), 
а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. 
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
 
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу 
є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
 
За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року 
№ 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.
 
У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
 
Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.
 
Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III, договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 
5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 
7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена 
в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
 
Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 
06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії 
з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій 
з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка 
є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; 
г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені 
у статті 6 Закону № 2664-III. 
 
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
 
Як вже зазначалося, відповідно до абзацу першого частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, 
а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
 
Звідси за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).
 
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 
 
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. 
 
Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право в разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
 
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
 
Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином 
з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі 
№ 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).
 
При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, немає підстав вважати такий правочин договором факторингу, 
а не договором відступлення права вимоги.
 
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження 
№ 12-42гс22).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року 
у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. 
 
Це саме стосується переуступки права іпотеки у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань. 
 
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження 
№ 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації. 
 
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 17 січня 
2024 року у справі № 308/9995/17 (провадження № 61-12св22).
 
Як вже зазначалося, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договорами, укладеним із ОСОБА_1 , це право перейшло від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до АТ «Оксі Банк» та від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», яке у процедурі ліквідації не перебуває.
 
У подальшому ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» відступило право вимоги 
ОСОБА_2 .
 
Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими 
є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
 
Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить нормам частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» не могло відступати права вимоги на користь ОСОБА_2 .
 
Суди попередніх інстанцій неведеного не врахували та дійшли помилкового висновку про правомірність укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» 
і ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги за кредитним договором. 
 
Ураховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а, як зазначено вище, таке відступлення на користь ОСОБА_2 було неможливим, то 
й відступати право за договором іпотеки ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» не мало права. 
 
Оскільки до ОСОБА_2 не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, то підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень № 51368874 також не було.
 
За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 27 лютого 2020 року № 511, що укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 , та скасування в Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
№ 51368874.
 
В іншій частині Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, тому що оскаржувані позивачкою договори не 
вчинені для приховання іншого правочину - договору факторингу; позивачка не надала доказів, що сторони не мали на меті настання правових наслідків, встановлених договорами; не встановлено фіктивності оскаржуваних договорів; оскаржувані договори не порушують прав та обов`язків боржника, оскільки не змінюють їх обсягу, а стосуються лише заміни кредитора 
у зобов`язанні.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27 лютого 2020 року № 511, укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 , та скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку 
з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені рішення в указаній частині скасувати 
й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
 
В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 
2023 рокуслід залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За обставин справи судові витрати, понесені позивачкою в розмірі 
3 363,20 грн на сплату судового збору: за подання позову в розмірі1 681,60 грн, за подання апеляційної скарги в розмірі 2 522,40 грн та за подання касаційної скарги в розмірі 3 363,20 грн, а всього - 7 567,20 грн, слід стягнути із ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - по 3 783,60 грн 
з кожного.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3  задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року 
та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2023 рокув частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27 лютого 2020 року № 511, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп»і ОСОБА_2 та скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
 
Визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 27 лютого 2020 року № 511, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 .
 
Скасувати в Державному реєстрі речових прав запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 51368874, згідно з яким здійснено реєстрацію іпотекодержателем ОСОБА_2 .
 
В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 
2023 рокузалишити без змін.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» і ОСОБА_2 по 3 783,60 грн судових витрат з кожного на користь  ОСОБА_1 .
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов