Справа № 127/42308/24
Провадження № 22-ц/801/1249/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

04 червня 2025 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» Зімірьової Ольги
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Борисюк І.Є., 
у справі № 127/42308/24 
за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Верра Фінанс» (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
про стягнення заборгованості, 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року Товариство з додатковою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» звернулося в міський суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи вимоги тим, що 11.01.2019 між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування № 95093253000, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит у вигляді встановленого ліміту кредитування у розмірі 10 000,00 гривень до 10.02.2021. 
25.01.2023 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» було укладено договір факторингу № 237, відповідно до якого позивач набув право вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за договором № 95093253000 від 11.01.2019. 
Відповідачка зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 25.11.2024 становить 26 103,93 гривень, з яких: 16 738,96 гривень – заборгованість за основним боргом; 9 364,97 гривень – заборгованість за процентами за користування грошовими коштами.
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із судовим рішенням, представник ТзДВ «ВЕРРА ФІНАНС» Зімірьова О. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги відповідача полягають в тому, що вирішуючи спір суд допустив надмірний формалізм, оскільки допущена в реєстрі боржників технічна помилка в написанні дати укладення кредитного договору, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову в зв`язку з його недоведеністю. Звертає увагу, що всі інші відомості у цьому реєстрі, а також у доказах, доданих до позову, є вірними, та підтверджують набуття права вимоги до відповідача.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 19 травня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що стороною у справі подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі, яка не відноситься до категорії тих, що не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України) з ціною позову менше 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (26103, 93 грн), колегією суддів вирішено призначити її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини 
Судом встановлено, що 11.01.2019 ОСОБА_1 , ознайомившись із паспортом споживчого кредиту, підписала із АТ «УкрСиббанк» договір-анкету про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування (з Правилами) № 95093253000, у відповідності до умов якого банк зобов`язався відкрити ОСОБА_1 картковий рахунок, який використовується згідно з режимом поточного рахунку, та обслуговувати його на умовах Тарифного плану «Картка з лімітом «Шоппінг картка НПК» згідно цього договору та Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових (поточних) рахунків. Картковий рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті України; ліміт кредитування – 10 000,00 гривень; строк користування кредитом – з 11.01.2019 по 10.02.2021. 
Підписанням вищевказаного договору відповідачка підтвердила, що вона: особисто ознайомлена з Правилами та Тарифами, розміщеними для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com, зі змістом нормативно-правових актів України про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах; отримала від банку інформацію про умови кредитування; ознайомлена і погоджується з умовами усіх додатків до договору-анкети, у тому числі з Тарифами банку; особисто отримала примірник цього договору-анкети (п. 2.10 договору).
Того ж дня відповідачка звернулась до банку із анкетою-заявою про надання їй споживчого кредиту. 25.01.2023 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» було укладено договір факторингу № 237, у відповідності до умов якого АТ «УкрСиббанк» передало (відступило) ТОВ «Верра Фінанс» належні йому права вимоги до боржників (а.с. 110-112).
Так, згідно із п. 4.1 вищевказаного договору право вимоги переходить до ТОВ «Верра Фінанс» з моменту підписання Акту приймання-передачі Права вимоги (додаток № 2 до цього договору), але не раніше сплати фактором суми фінансування у порядку, визначеному договором.
25.01.2023 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» було підписано вищевказаний Акт. 
З витягу із Реєстру боржників вбачається відступлення АТ «УкрСиббанк» ТОВ «Верра Фінанс» права вимоги до боржника за договором № 95093253000 від 15.01.2019 – ОСОБА_1 . 
На виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Верра Фінанс» було у повному обсязі сплачено на користь АТ «УкрСиббанк» суму фінансування, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією від 25.01.2023.
Позиція апеляційного суду
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам. 
Відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і достовірних доказів свого правонаступництва як кредитора по кредитному договору № 95093253000 від 11.01.2019, укладеному з відповідачем, оскільки як вбачається із витягу з Реєстру боржників, права вимоги до яких передані внаслідок укладення 25.01.2023 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» договору факторингу № 237, ТОВ «Верра Фінанс» набуло право вимоги до боржниці ОСОБА_1 за іншим правочином – від 15.01.2019, а не за договором від 11.01.2019, заборгованість за яким є предметом спору.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком та вважає його необґрунтованим і таким, що зроблений з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Апеляційним судом у справі, яка переглядається, встановлено, що 11.01.2019 між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування № 95093253000, який підписаний сторонами.
Відповідно до умов договору п. 2.2. відповідачці було надано кредит у вигляді встановленого ліміту кредитування у розмірі 10 000, 00 гривень до 10.02.2021, зі строком кредитування з 11 січня 2019 року по 10 лютого 2021 року.
Кредитним договором передбачено й сплату процентів за користування кредитними коштами. Так, п. 2.3 процентна ставка на суму кредитної заборгованості становить 55% річних.
Тобто сторонами було погоджені всі істотні умови договору.
Будь-яких заперечень щодо факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, ОСОБА_1 суду не надала. 
Із інформації щодо руху коштів по рахунку картки з лімітом у відповідачки видно, що за період з 11 січня 2019 року по 15 грудня 2023 року ОСОБА_1 активно користувалася встановленим кредитом лімітом, який змінювався в сторону збільшення, так він становив 10 000 грн, 20 000 грн, та 27 000 грн (а.с. 30-105).
Відповідачка жодним чином не спростувала факт отримання нею в борг коштів та факт укладення договору, не надала розрахунку заборгованості або підтвердження погашення нею боргу за вказаним договором.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором проведеного позивачем заборгованість за кредитним договором становить 26 103,93 грн., що складається з заборгованості за основним боргом – 16 738,96 грн та заборгованості за відсотками в сумі 9 364,97 грн.
Щодо висновку суду першої інстанції про відсутність у позивача права вимоги до відповідачки за Кредитним договором, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Частинами 1, 3 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Згідно договору факторингу від 25.01.2023 № 237, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ТзДВ «Верра Фінанс», останнє набув право вимоги, зокрема до ОСОБА_1 за договором № 95093253000 від 11.01.2019. 
Договір факторингу підписано та скріплено печатками, право вимоги вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог та скріплення його печатками сторін.
Договір факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.
Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу, ТзДВ «Верра Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 95093253000.
У ньому дійсно допущено помилку у написанні дати укладення кредитного договору, замість 11 січня 2019 зазначено 15 січня 2019 року.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що крім дати договору, відповідний реєстр містить цілий ряд відомостей, що дозволяють ідентифікувати договір, право вимоги за яким передано клієнтом факторові, а саме: номер договору, номер рахунку, прізвище, ім`я, по-батькові боржника, тощо. Зазначене свідчить про те, що сторонами в реєстрі дійсно допущено технічну помилку – описку в написанні дати договору. 
Відтак колегія суддів погоджується із доводами скаржника щодо наявності у останнього права вимоги до відповідачки за Кредитним договором.
Колегія суддів визнає, що копії договору факторингу та реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором.
Досліджуючи подані позивачем докази в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 95093253000 від 11.01.2019, перевіривши їх, оцінивши у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
За пред`явленим позовом новим кредитором ТзДВ «Верра Фінанс» сума заборгованості за кредитним договором, станом на 25 листопада 2024 року становить 26 103,93 грн, що складається з заборгованості за основним боргом – 16 738,96 грн та заборгованості за відсотками в сумі 9 364,97 грн.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - стаття 610 ЦК України.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз зазначених норм права вказує на те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України протягом всього часу - до закінчення строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені щомісячні платежі, прострочення яких мало місце під час дії договору.
Після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Колегія суддів апеляційного суду застосовує до спірних правовідносин відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду, яка є релевантною до цієї справи і незмінною.
Виходячи з правового аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії кредитного договору, слід дійти висновку, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів за користування кредитом за порушення виконання зобов`язання за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право кредитора в цій частині вимог.
Як зазначалось вище умовами кредитного договору укладеного з відповідачем передбачено строк кредитування до з 11 січня 2019 року по 10 лютого 2021 року (п.2.2).
У п. 2.3. кредитного договору його сторони погодили, що процентна ставка на суму кредитної заборгованості становить 55% річних.
Водночас, із розрахунку заборгованості, сформованого позивачем (а.с.115) вбачається, що відсотки за користування кредитом продовжували нараховуватись кредитором поза межами строку кредитування, тобто після 10 лютого 2021 року. 
Заявляючи вимогу про стягнення відсотків у сумі 9 364,97 грн ТзДВ «Верра Фінанс» обчислило їх станом на 25 листопада 2024 року, проте доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.
Натомість встановлено, що строк кредитування був погоджений сторонами умовами договору строком до 10 лютого 2021 року.
Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України.
Станом на 10 лютого 2021 року залишок заборгованості за відсотками становив 553,06 грн, що визначений апеляційним судом пропорційно до зазначеної в розрахунку позивача заборгованості за відсотками станом на 15.02.2021 (829,60 грн).
Натомість права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таких вимог позивач у справі не заявив.
Заборгованість по кредиту, період її виникнення, що обліковується за позичальником ОСОБА_1 підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості за цією складовою заборгованості відповідачем не надано та матеріали справи не містять.
Вимога позивача в частині стягнення заборгованості з нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом після строку кредитування, у даному випадку після 10 лютого 2021 року, виходить за межі строку кредитування, не узгоджується з нормами матеріального права, а тому в цій частині складової вимоги заборгованості у задоволенні позову ТзДВ «Верра Фінанс» слід відмовити.
Доказів пред`явлення кредитором вимог в порядку статті 625 ЦК України до відповідача (боржника) матеріали справи не містять.
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що позовні вимоги ТзДВ «Верра Фінанс» підлягають частковому задоволенню.
В межах заявлених позивачем вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 95093253000 від 11.01.2019 року у розмірі 17 292,02 грн, яка складається основного боргу 16 738,96 грн та заборгованості по процентам, визначених умовами п. 2.3. договору в розмірі 553,06 грн. 
Отже, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про повну відмову в задоволенні позову ТзДВ «Верра Фінанс» , без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог ТзДВ «Верра Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.
Щодо судових витрат 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позову ТзДВ «Верра Фінанс» сплачено 3 028 грн та за подання апеляційної скарги – 3 633,60 грн, загальний розмір судового збору становить 6 661,60 грн.
Оскільки позовні вимоги ТзДВ «Верра Фінанс» задоволено на суму 17 292,02 грн з заявлених 26 103,93 грн, або на 66,24 %, то із відповідача на користь ТзДВ «Верра Фінанс» необхідно стягнути понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 4 412,64 грн. 
Керуючись статтями 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» Зімірьової Ольги задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з додатковою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2019 року № № 95093253000 у розмірі 17 292,02 грн, що складається із заборгованості за основним боргом в сумі 16738,96 грн та 553,06 грн заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» сплачений останнім судовий збір в розмірі 4 412,64 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Головуючий:                                                І.М. Стадник

Судді:                                                        Ю.Б. Войтко

                                                               І.В.Міхасішин