Дата документу 02.04.2025 Справа № 334/2247/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/2247/24
Провадження №22-ц/807/706/25
Головуючий в 1-й інстанції - Добрєв М.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,	
секретар	Книш С.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Тивоненко Данило Русланович, заінтересовані особи: приватний нотаріус Запорізького міського територіального округу Кріль Олександр Михайлович, Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 є найближчою людиною, членом сім`ї, подругою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявниця познайомилися з ОСОБА_2 у 1984 році, під час роботи останніх на одному підприємстві «Запорожское автотранспортное предприятие». З моменту знайомства заявниці з ОСОБА_2 , між ними зав`язалися міцні дружні відносини, які тривали майже 40 років. В період з 1984 року по 2014 рік, заявниця з ОСОБА_2 часто бачилися, заявниця завжди запрошувала ОСОБА_2 на сімейні вечері та свята, а також вони неодноразово організовували спільний відпочинок. 26.02.2014 року ОСОБА_2 розірвала шлюб зі своїм чоловіком ОСОБА_3 . Дітей від вказаного шлюбу не було. На момент розірвання вказаного шлюбу у ОСОБА_2 не було дітей та інших близьких родичів, вона перебувала тривалий час у депресивному стані через те, що залишилися зовсім одна (її мати, батько та рідний брат померли). Заявниця разом зі своїм чоловіком запросили ОСОБА_2 пожити до себе деякий час у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . З цього часу ОСОБА_2 проживала разом із заявницею та її чоловіком, періодами або за своїм місцем реєстрації, або за місцем реєстрації родини ОСОБА_4 . ОСОБА_2 із сім`єю заявниці поєднував спільний побут, ведення спільного сімейного господарства та спільні сімейні витрати. Факт проживання однією сім`єю заявниці з її чоловіком та ОСОБА_2 підтверджується також квитанціями по сплаті комунальних послуг за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , померла у КНП «МІСЬКА ЛІКАРНЯ №9» Запорізької міської ради у віці 62 років. Похорон ОСОБА_2 організувала та профінансувала заявниця. Після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина - квартира загальною площею 36,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.12.2021 року. За даною квартирою доглядає заявниця, регулярно прибирає та сплачує за комунальні послуги. Після смерті заявниця звернулась до приватного нотаріуса Кріля О.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої близької подруги - ОСОБА_2 (спадкова справа № 12/2024). Нотаріус своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.03.2024 року за № 83/02-31 відмовив заявниці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру, оскільки нотаріусу не було надано рішення суду, що набрало законної сили, яке підтверджує факт проживання заявниці з померлою (спадкодавцем) однією сім`єю не менше як 5 років до часу відкриття спадщини. У зв`язку з викладеним заявниця, просить суд встановити факт постійного проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом зі спадкодавцем гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю станом на час відкриття спадщини у період з листопада 2014 року по травень 2023 року (дату смерті).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2025 року, заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тивоненко Д.Р., заінтересована особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кріль О.М., третя особа: Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог заяви у повному обсязі.

       Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заявником в повній мірі доведено факт постійного проживання зі спадкодавцем належними та допустимими доказами. При ухваленні рішення не було в повній мірі враховано покази чоловіка заявниці, який безпосередньо проживав разом із заявницею та померлою ОСОБА_2 і підтвердив тісні сімейні стосунки між ними, а також факт постійного проживання.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської радизазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 377 ЦПК України - судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.12.2021 року, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08.09.2023 року.

Спадкова справа №12/2024 щодо майна померлої ОСОБА_2 заведена 05.02.2024 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №75695288 від 05.02.2024 року.

За життя ОСОБА_2 заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №75695314 від 05.02.2024 року.

Із матеріалів справи вбачається, що 10.09.2023 року, видане свідоцтво про поховання №52302 ОСОБА_2 .

09.09.2023 року ТОВ «ІНТЕК» уклало договір №52302 та з ОСОБА_1 на управління майном, а саме визначено, що ОСОБА_1 є власником місця поховання ОСОБА_2 .

Відповідно до акту №10644 від 09.09.2023 року, укладеного з ТОВ «ІНТЕК» та ОСОБА_1 , зазначено найменування послуг та їх вартість на поховання ОСОБА_2 , загальна вартість робіт склала 6 710,00 гривень.

На підтвердження позовних вимог до позову також додано спільні фото ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , а також квитанції по сплаті комунальних послуг, квитанції, товарні чеки та накладні по сплаті за будівельні матеріали, предмети інтер`єру, побутову техніку та проведенням ремонтних робіт, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із копії матеріалів витребуваної судом спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 звернулась ОСОБА_1 , і саме за її заявою заведено спадкову справу №12/2024. У цій заяві ОСОБА_1 стверджувала, що саме вона проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю понад п`ять років.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_5 , який є чоловіком заявниці, та який в судовому засіданні пояснив, що з заявницею вони одружились у 1979 році та мешкають зараз АДРЕСА_4 . Померлу ОСОБА_2 знає давно, як тільки вона приїхала до Запоріжжя, заявниця з нею потоваришувала. У 2023 році ОСОБА_2 померла. ОСОБА_2 знав з 1984 року, познайомились через дружину, вони раніше разом працювали в тех. відділі АТП-12329. ОСОБА_2 мешкала спочатку у гуртожитку, згодом отримала квартиру на АДРЕСА_9 . В неї був чоловік, але вони розійшлись, прожили приблизно 6-7 років разом, згодом розірвали шлюб. Дітей не було в неї, вона мешкала одна. Після розлучення ОСОБА_2 проживала у свідка та заявниці, приблизно у 2014 році. Коли чоловіка не стало, вона проживала в свідка та заявниці, оскільки була не в собі, боялась залишатися одна в квартирі. З 2014 року жила майже два роки в свідка та заявниці. Після 2016 року вона проживала і в себе у квартирі, і в свідка та заявниці. У неї в квартирі почали всі втрьох робити ремонт, приблизно у 2018 році. На час ремонту ОСОБА_2 проживала у свідка та заявниці. З 2022 року заявниця та ОСОБА_2 почали мешкати на АДРЕСА_9 . До повномасштабного вторгнення всі втрьох проживали в квартирі свідка та заявниці. В заявниці був інсульт, ОСОБА_7 допомагала, це було приблизно у 2018 році, в цей час ОСОБА_8 мешкала в квартирі свідка та заявниці і допомагала заявниці. Спочатку жили по АДРЕСА_4 до повномасштабного вторгнення, потім переїхали на АДРЕСА_5 , проживали удвох, свідок залишився на АДРЕСА_8 . За останні 5 років негаразди зі здоров`ям були і в заявниці і в свідка, у свідка у 2020 році був інсульт і у 2023 був другий інсульт. Коли розпочався ремонт в квартирі ОСОБА_8 , купляли всі матеріали разом, ОСОБА_8 , заявниця та свідок. Спільний бюджет був. ОСОБА_8 та заявниця просили у борг гроші на будівництво по АДРЕСА_3 у ОСОБА_10 , 1000 доларів, приблизно у 2019 році, взяли строком на рік та віддали трохи раніше. ОСОБА_8 розлучилась з чоловіком приблизно у 2014 році і в той же час переїхала до заявниці та свідка.

Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні пояснив, що заявницю знає з березня 1982 року, разом працюють на підприємстві АТП-12329. ОСОБА_2 знайома свідку з 1984 року, вона працювала у технічному відділі разом з заявницею. Були в службових відносинах, всі разом спілкувались та товаришували. Заявниця з чоловіком жили "по квартирах", потім отримали квартиру по АДРЕСА_4 і жили вже там з чоловіком та дитиною ОСОБА_11 спочатку мешкала у гуртожитку по АДРЕСА_6 , згодом, у 1997 році, отримала квартиру по АДРЕСА_7 . Вона була одинока, у 1997 році вийшла заміж за водія підприємства, прожили до 2014 року та розлучились, спільних дітей не було. Всі свята святкували разом і на море їздили також разом. ОСОБА_2 померла у вересні 2023 році, останній раз свідок був в неї в гостях на АДРЕСА_5 коли встановлював люстру ОСОБА_8 , приблизно у січні 2023 року, ОСОБА_8 мешкала у квартирі по АДРЕСА_5 . Заявниця в цей час мешкала в себе вдома. Похоронами займались заявниця та її чоловік. В Заявниці в 2014 році був інсульт і ОСОБА_13 від неї не відходила, постійно провідувала, деякий час навіть жила в квартирі заявниці. Заявниця та ОСОБА_2 були в дуже близьких стосунках. ОСОБА_2 жила у заявниці вдома, поки заявниця була у лікарні, потім ОСОБА_8 в тому ж році розлучилась з чоловіком. Жила в квартирі заявниці поки не прийшла в себе після розлучення, приблизно пів року. Потім ОСОБА_8 мешкала в своїй квартирі, на вихідні приїздила до квартири заявниці. ОСОБА_2 у 2018 році почала ремонт в квартирі, зверталась до свідка, щоб той відвіз її та заявницю на базар, словом, допомагав. Коли в ОСОБА_14 закінчились гроші, вона позичила гроші в свідка, приблизно у листопаді 2019 року, ОСОБА_2 та заявниця позичили гроші, гроші позичав обом. ОСОБА_8 померла від інсульту, після 6 травня (її дня народження) в неї було погане самопочуття. Заявниця приїхала до квартири ОСОБА_8 , але вона не відчинила двері, і заявниця відкрила двері квартири ОСОБА_8 своїми ключами, де вже побачила ОСОБА_8 мертвою. На момент ремонту ОСОБА_8 переїжджала до ОСОБА_4 і жила там 2 роки, після того, як закінчили ремонт, кожен почав жити в себе в квартирі, але часто залишалися на ночівлю одна в одної. З заявницею та ОСОБА_15 бачився кожен день на роботі. За адресою мешкання ОСОБА_8 та ОСОБА_16 бачив їх разом. ОСОБА_17 переїхала до сім`ї ОСОБА_4 у 2014 році, проживали за адресою АДРЕСА_4 , пів року точно. Ремонт у квартирі ОСОБА_11 по АДРЕСА_5 , почався у 2018 році, на цей час переїхала до квартири ОСОБА_4 . Під час ремонту безперервно проживала ОСОБА_2 у ОСОБА_1 . Ремонт закінчився у 2020-2021 році. ОСОБА_8 переїхала до себе і проживала одна до повномасштабного вторгнення. На момент повномасштабного вторгнення кожен проживав в себе у квартирі, ОСОБА_4 по АДРЕСА_8 , а ОСОБА_8 на АДРЕСА_5 , потім, через обстріли, сім`я ОСОБА_4 удвох переїхали до ОСОБА_8 . Речі ОСОБА_8 свідок перевозив до квартири ОСОБА_4 у 2018 році, коли розпочався ремонт.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявницею не доведено належними, достовірними та достатніми доказами її спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, оскільки не доведено наявності між цими особами дійсно відносин, які носили характер сімейних, що вони були пов`язані спільним веденням господарства та мали взаємні права і обов`язки. Як зазначає сама заявниця, між ними виникли дружні стосунки, засновані на взаємній допомозі одна одній.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного. 

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такими же самими критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є конкретні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Згідно п. 3 вказаного Пленуму, у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю станом на час відкриття спадщини у період з листопада 2014 року по травень 2023 року, необхідно заявнику для оформлення спадкових прав на квартиру, що залишилася після смерті  ОСОБА_2 , при цьому заінтересована особа - Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що квартира, що залишилася після смерті ОСОБА_2 має ознаки відумерлої спадщини, а відповідно між заявником і заінтересованою особою наявний спір про право власності на вказану квартиру, що виключає можливість розгляду даного процесуального питання в окремому провадженні.

Розглядаючи заяву, суд першої інстанції на вищевказані вимоги закону, роз`яснення Пленуму та обставини справи уваги не звернув, належним чином не встановив, чи не вбачається із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, спір про право та помилково розглянув справу по суті в порядку окремого провадження.

За таких обставин, колегія вбачає наявним на теперішній час спір про право щодо оформлення права власності на квартиру після смерті ОСОБА_2 , який належить розглядати в порядку загального позовного провадження, а не у окремому провадженні.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що у даній справі наявний спір про право, це виключає можливість розгляду заяви в порядку окремого провадження.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

При цьому колегія суддів роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:
       
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича задовольнити частково. 

       Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2025 рокуу цій справі скасувати.

       Заяву  ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Тивоненко Данило Русланович, заінтересовані особи: приватний нотаріус Запорізького міського територіального округу Кріль Олександр Михайлович, Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення- залишити без розгляду.

       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повна постанова складена 04 квітня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

судді:                                                                                Е.А. Онищенко 

Д.А. Трофимова