УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 466/9338/24
провадження № 61-2531ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврольвів»,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року, до пред`явлення позову, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила забезпечити її майбутній позов до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Єврольвів» про визнання майнових прав (у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва) на трьохкімнатну житлову квартиру, що знаходиться в першому під`їзді на чотирнадцятому поверсі, за будівельним номером АДРЕСА_1 , та паркомісце АДРЕСА_2 , що знаходиться у підземному паркінгу будинку, згідно поверхового плану розміщення паркомісць за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 4610137500:07:004:0024, - шляхом накладення арешту на вказані об`єкти.
Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в справі. Зазначає, що забезпечення позову є важливим і передусім дієвим засобом унеможливлення ухилення відповідачем від взятих на себе зобов`язань, а також ефективним засобом забезпечення реального виконання судового рішення та захисту прав позивачки. Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арешт нерухомого майна, яке фактично перебуватиме у володінні відповідача, обмежує лише можливість розпоряджатися ним.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено.
Накладено арешт на трьохкімнатну житлову квартиру в будинку (багатоквартирний житловий комплекс, що складається з житлових приміщень за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, що надана для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, кадастровий номер: 4610137500:07:004:0024), що знаходиться в 1 під`їзді на 14 поверсі, за будівельним номером  
АДРЕСА_4 , будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, що надана для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, кадастровий номер: 4610137500:07:004:0024).
Постановою Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Єврольвів» задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2024 року скасовано. У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , шляхом формування в підсистемі «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року. Безпосередньо у касаційній скарзі представник заявниці викладає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року поновлено заявниці строк на касаційне оскарження постанови, водночас касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору.
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду стосовно того, чи є співмірним заходом забезпечення у межах існуючого спору, накладення арешту на квартиру, яка недобудована, з урахуванням, що предметом спору є майнові права на неї, які відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Вважає, що апеляційним судом порушено пункт 1 частини першої, частину третю статті 150 ЦПК України та неправильно застосовано частину другу статті 190 ЦК України. Указані норми підтверджують, що саме накладення арешту на квартиру, яка недобудована, є співмірним заходом забезпечення позову у цій справі, що підтверджується висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22.
Вказує, що на момент подання заяви про забезпечення позову їй не було відомо про перехід майнових прав на спірне майно до ТОВ «Сіті Львів Девелопмент». Вважає, що ТОВ «Сіті Львів Девелопмент» не є новим замовником будівництва, оскільки єдиним документом на підтвердження передачі майнових прав є договір щодо організації та фінансування будівництва об`єкта від 26 березня 2024 року № 01-26/03-24, який не створив жодних юридичних наслідків.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , зміст постанови Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року,Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
 
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
 
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 915/113/20 зазначено, що: «заходи забезпечення позову, зокрема, такі як заборона вчиняти дії спрямовані на передачу у користування майна, щодо прав на яке виник спір, мають на меті запобігти невиправданому порушенню прав та інтересів позивача, тобто коли, невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду».
Разом з цим, позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві, тому помилковим є накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.
 
Вказане відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 902/611/22.
 
Тому, встановивши, що право розпорядження спірним об`єктом на час прийняття оскаржуваної ухвали місцевого суду належало ТОВ «Сіті Львів Девелопмент», яке не є стороною у справі та не перебуває в статусі відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
 
Вказане процесуальне порушення є достатньою підставою для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2024 року, тому доводи касаційної скарги, що договір від 26 березня 2024 року № 01-26/03-24, укладений між ТОВ «Єврольвів» та ТОВ «Сіті Львів Девелопмент», не створив жодних юридичних наслідків, не мають правового значення за наявності обґрунтованих підстав для скасування ухвали місцевого суду.
 
Аргумент касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду стосовно того, чи є співмірним заходом забезпечення у межах існуючого спору, накладення арешту на квартиру, яка недобудована, з урахуванням, що предметом спору є майнові права на неї, які відповідно до статті 190 ЦК України є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав, суд касаційної скарги не враховує, оскільки в цій справі Суд погодився з висновком Львівського апеляційного суду про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, зокрема з підстав, що таке вжиття відбулося шляхом накладення арешту на майно особи, яка не залучена до участі в справі та не перебуває в статусі відповідача, що є процесуальним порушенням, яке зумовлює скасування ухвали місцевого суду.
 
Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 суд відхиляє, як необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
 
Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, Верховний Суд зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову апеляційний суд у межах вимог чинного ЦПК України здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову у цій справі у визначений ОСОБА_1 спосіб.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3                                   частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів                     у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження                   (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову                           у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона                                   є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника                                   з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року
 відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       Р. А. Лідовець       Д. Д. Луспеник