ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1970/25 Справа № 203/967/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В., 
секретар Піменова М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень, визнання недійсними договорів оренди, скасування записів (суддя першої інстанції Казак С.Ю., повний текст рішення складено 01 листопада 2024 року),
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень, визнання недійсними договорів оренди, скасування записів, в якому просив визнати незаконними рішення Дніпровської міської ради від 16.11.2022 року №76/29 та від 21.06.2023 року №118/38 про передачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 та продовження останнім строку укладання договору оренди; визнати недійсними договори оренди від 30.08.2023 року та від 11.09.2023 року; скасувати відповідні записи про право оренди.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень, визнання недійсними договорів оренди, скасування записів відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.
Скарга мотивована тим, що відповідачки умисно укрили від Дніпровської міської ради факт наявності ще одного спадкодавця майна померлого ОСОБА_4 , чим порушили його права на оренду земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівль.
Наголошує на тому, що позивач не заперечує, щоОСОБА_3 має право на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки вона має у користуванні нерухоме майно, проте, не згоден з розміром частки, яка їй виділена при передачі земельної ділянки у спільне користування, оскільки розмір земельної ділянки збільшено за рахунок земельної ділянки, що перебувала у фактичному користуванні спадкодавця ОСОБА_4 .
Також вважає, що у користуванні ОСОБА_3 перебуває нерухоме майно, що знаходиться у спільній частковій власності, і частка відповідача складає 46/100 частин. Не привела у відповідність до закону з 1996 року частку нерухомого майна, яким вона фактично користується, здійснила самочинне будівництво, добудувавши кімнату, площею 20,7 кв.м, при цьому вказана кімната побудована на земельній ділянці, що перебувала у користуванні ОСОБА_3 . 
Зазначає, що відповідачки право оренди на спірну земельну ділянку отримали з порушенням норм земельного та цивільного законодавства, чим порушили права позивача як власника частини нерухомого майна.
ОСОБА_1 просив рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від представника Дніпровської міської ради - Боговенко С.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити оскаржуване рішення без змін, з тих підстав, що позивач обрав неналежний спосіб захисту.
Крім того зазначила, що до міської ради про отримання у користування земельної ділянки позивач не звертався.
Від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – Клименко Н.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що скарга не містить підстав для скасування законного рішення, оскільки наведені в ній доводи дублюються із викладеними у позовні обставинами на які було судом надано вичерпану відповідь.
Також вказує, що позивач не надає ні відповідного рішення, ні державного акту, що посвідчували б право ОСОБА_4 на користування земельною ділянкою, зайнятою частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Позивач не зазначає, на підставі яких саме документів він вважає себе землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , якими нормами права це регламентовано.
Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 за життя належало право користування спірною земельною ділянкою, яке було належним чином оформлено, та, після смерті останнього перейшло у порядку спадкування до ОСОБА_1 .
ОСОБА_5 просила оскаржуване рішення залишити без змін.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 , підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її у повному обсязі.
Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - Клименко Н.Л. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги, просила оскаржуване рішення залишити без змін.
Представник Дніпровської міської ради - Боговенко С.Ю. у судовому засіданні просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає  задоволенню з наступного.
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 08.08.1991 року був власником 54/100 частин жилого будинку з господарськими будівля та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.58 т.1).
Відповідно до п.10 додатку до рішення Дніпропетровської міської ради №200/67 від 30.09.2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) громадянам у м. Дніпропетровську», ОСОБА_4 було надано відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.69-73 т.1).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 27.03.2015 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.95 т.2).
Пунктом 5 рішення Дніпропетровської міської ради №169/12 від 27.07.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) громадянам у м.Дніпропетровську» було внесено зміни до п. 10 рішення міської ради №200/67 від 30.09.2015 року: замість « ОСОБА_4 » вважати « ОСОБА_2 » (а.с.74 т.1).
Рішенням Дніпровської міської ради №185/37 від 21.11.2018 року за результатами розгляду клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення міської ради №200/67 від 30.09.2015 року, №169/12 від 27.07.2016 року, вирішено зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку, площею 0,0390 га (кадастровий номер 1210100000:06:030:0048) по АДРЕСА_1 за територіальною громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради; затвердити проект землеустрою та передати зазначену вище земельну ділянку у спільну оренду строком на два роки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , за рахунок земель, не переданих у власність або користування. Установлено частки користування земельною ділянкою, які не підлягають окремому відчуженню та виділенню в натурі, у спільному користуванні ОСОБА_2 – 44,9% або 0,0175 га, ОСОБА_3 – 55,1% або 0,0215 га (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)). У тримісячний строк з моменту прийняття цього рішення укласти з міською радою в установленому порядку договори оренди земельної ділянки та провести державну реєстрацію прав за договорами (а.с.76-79 т.1, 41-85 т.2).
На підставі вказаного рішення №185/37 від 21.11.2018 року 21.02.2019 року за територіальною громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради 21.02.2019 року було проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,039 га (кадастровий номер 1210100000:06:030:0048), по АДРЕСА_1 та, також 21.02.2019 року, між міською радою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено відповідні договори оренди земельної ділянки та внесено відповідні записи про право оренди до Державного реєстру речових прав, що вбачається з листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 19.04.2023 року та витягів з Державного реєстру речових прав (а.с.37-39, 86-87, 110-111,123-124 т.1).
16.11.2022 року Дніпровською міською радою прийнято рішення №76/29 про передачу земельної ділянки, площею 0,0390 га (кадастровий номер 1210100000:06:030:0048), по АДРЕСА_1 у спільну оренду строком на два роки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , Установлено частки користування земельною ділянкою, які не підлягають окремому відчуженню та виділенню в натурі, у спільному користуванні ОСОБА_2 – 44,9% або 0,0175 га, ОСОБА_3 – 55,1% або 0,0215 га (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)). У тримісячний строк з моменту прийняття цього рішення укласти з міською радою в установленому порядку договори оренди земельної ділянки, здійснити нотаріальне посвідчення договорів та провести державну реєстрацію прав за договорами (а.с.141-143 т.1).
Як зазначено в листі Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 19.04.2023 року на час його підготовки договори оренди відповідно до рішення №76/29 від 16.11.2022 року не укладено (а.с.37-39 т.1).
В подальшому на підставі заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 22.03.2023 року, ураховуючи рішення №76/29 від 16.11.2022 року, Дніпровською міською радою 21.06.2023 року було прийнято рішення №118/38 щодо продовження останнім строку укладання договорів оренди спірної земельної ділянки на три місяці з моменту прийняття цього рішення (а.с.145 т.1).
На підставі вказаного рішення Дніпровською міською радою 30.08.2023 року з ОСОБА_3 та 11.09.2023 року з ОСОБА_2 було укладено договори оренди, відповідно до яких останнім по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , у спільну оренду строком на два роки передано земельну ділянку, площею 0,0390 га (кадастровий номер 1210100000:06:030:0048), по АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 – 44,9% або 0,0175 га, ОСОБА_3 – 55,1% або 0,0215 га (а.с.125-132, 154-161 т.1).
Відповідно до вказаних договорів оренди 30.08.2023 року за ОСОБА_3 та 11.09.2023 року за ОСОБА_2 зареєстровано право оренди земельної ділянки (а.с.152-153, 183-184 т.1).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2023 року у цивільній справі №203/3539/22, яка набрала законної сили та розміщена в ЄДРСР, за ОСОБА_1 було визнано право власності на частку у праві власності на 54/100 часток житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно вказаної постанови судом, окрім іншого, було встановлено, що ОСОБА_4 належало право власності на 54/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 08.08.1991 року, виданого Кіровським районним відділом комунального господарства, на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної Ради №1090 від 19.07.1991 року. ОСОБА_1 , як син ОСОБА_1 , за правом представництва, та як внук спадкодавця ОСОБА_4 є спадкоємцем померлого, який прийняв спадщину. Іншим спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його донька ОСОБА_2 , яка також прийняла спадщину.
29.11.2023 року на підставі зазначеного вище судового рішення за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на 27/100 частин житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.123-124 т1.).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що до позивача в порядку спадкування після померлого ОСОБА_4 не перейшло право власності або користування на відповідну частину земельної ділянки, а також зазначив, що моменту набуття в порядку спадкування права на частину домоволодіння для надання йому земельної ділянки в оренду, до міської ради не звертався.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Згідно ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
В постанові Верховного Суду від 22.03.2023 року у справі №463/6829/21-ц, провадження №61-12264св22, зроблено висновок, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.
Статтею 1225 ЦК України було встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
Згідно ст.377 ЦК України було визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
наявність підстав для оспорення правочину;
встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Тобто для того, щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.
Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.
Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.
У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Згідно ст. 125 ЗУ України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Статті 116, 118 Земельного кодексу України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ст.122 ЗК України).
Згідно ч.ч.1,2 ст.123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Відповідно до ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.
Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Відповідно до ч.ч.2,3 ст.16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. 
Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування.
Належних і достатніх доказів на підтвердження порушення своїх прав позивачем у порушення вимог статті 81 ЦПК України суду не надано.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Застосування фрази суду «мета позову» повинно відбуватися відповідно до підстав (обставин) позову.
Розглядаючи принцип цивільного судочинства крізь призму ролі судув процесі, колегія суддів наголошує, що суд має владні повноваження у процесі провадження у справі, керуючи ходом судового засідання, забезпечуючи додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовуючи судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, як це передбачено нормами процесуального закону.
У свою чергу, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
ЄСПЛ неодноразово акцентував увагу на тому, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. Крім того, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).
Самостійна кваліфікація судом правовідносин, обрання іншого способу захисту, незаявленого позивачем, без урахування підстав (обставин) позову є порушенням прав як позивача, оскільки він обґрунтовує свій позов, надає відповідні докази заявленого ним позову, так і порушенням прав відповідача, який готує свою правову позицію саме щодо заявленої позовної вимоги, а не тієї, яку застосовує суд (див. постанови Верховного Суду від 01 листопада2023 року у справі № 205/6867/20, від 02 листопада 2022 року у справі
№ 685/1008/20).
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, що підставі рішення Дніпровською міською радою 30.08.2023 року з ОСОБА_3 та 11.09.2023 року з ОСОБА_2 було укладено договори оренди, відповідно до яких останнім по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , у спільну оренду строком на два роки передано земельну ділянку, площею 0,0390 га (кадастровий номер 1210100000:06:030:0048), по АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 – 44,9% або 0,0175 га, ОСОБА_3 – 55,1% або 0,0215 га (а.с.125-132, 154-161 т.1).
Відповідно до вказаних договорів оренди 30.08.2023 року за ОСОБА_3 та 11.09.2023 року за ОСОБА_2 зареєстровано право оренди земельної ділянки (а.с.152-153, 183-184 т.1).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2023 року у цивільній справі №203/3539/22, яка набрала законної сили та розміщена в ЄДРСР, за ОСОБА_1 було визнано право власності на частку у праві власності на 54/100 часток житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
29.11.2023 року на підставі зазначеного вище судового рішення за  ОСОБА_1  проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на 27/100 частин житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.123-124 т1.).
Апеляційним судом встановлено, 30.08.2023 року та 11.09.2023 року між відповідачками та Дніпровською міською радою було укладено за зареєстровано договори оренди земельної ділянки.
Також судом встановлено, що позивач провів державну реєстрацію свого спадкового майна на підставі судового рішення 29 листопада 2023 року.
Отже, з наведеного вбачається, що спірні договори оренди земельної ділянки було укладено до того часу, як позивач став власником частини будинку, а тому колегія суддів вважає, що у даному випадку, позивачем не є стороною спірних правовідносин, оскільки на час їх укладання право власності на будинок у нього було відсутнє.
Також колегія суддів вважає, вважає безпідставними доводи скарги стосовно того, що відповідачки навмисно укрили від міської ради наявність ще одного спадкодавця, оскільки, як вже було встановлено, право власності за позивачем на будинок було зареєстровано після укладення цих правочинів,а тому ніякого порушення спадкових прав позивача у даному випадку не вбачається.
Апеляційний суд наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, щодо надання йому в оренду земельної ділянки, чи відмова у такій оренді, а тому суд вважає, що у даному випадку відсутні порушені права позивача на оренду землі, а отже позов подано передчасно.
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, стосовно того, що позивач обрав неефективним способом захисту про визнання недійсними рішень Дніпровської міської ради, оскільки у даному випадку вони не є правочинами, вони вичерпали свою дію їх виконання і їх скасування не призведе до порушеного права.
Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.
Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Позивачем належним чином не спростовано наведені у даному рішенні обставини, а тому апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)., 
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Судді:                                                                        О.В. Халаджи
                                                                               
                                                                               О.В. Агєєв                                                                        
Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 28 травня 2025 року.

Головуючий-суддя                                                         О.В. Халаджи