ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/17212/24          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Гончарук В.П.

ПОСТАНОВА
Іменем України

15 квітня 2025 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Єгорової Н.М.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23.01.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та скасування рішення, щодо заборони подальшого в`їзду в Україну строком на три роки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області № 8010130100016681 від 27.09.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області № 8010110100015235 від 27.09.2024 про заборону в`їзду в Україну громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23.01.2025 позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області № 8010110100015235 від 27.09.2024 про заборону в`їзду в Україну громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено та ухвалити у цій частині нове, яким відмовити позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення про примусове повернення позивача є неправомірним.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином республіки Азербайджан, що підтверджується копією паспорта долученого до матеріалів справи.
Суд першої інстанції встановив, що 27.09.2024 працівниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області спільно з співробітниками ППОП№1 ГУНП виявлено громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
У ході опитування іноземний громадянин пояснив, що в Україну прибув у 22.11.2017 році через ПП «Бориспіль - D» з приватною метою. З метою оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України до органів ДМС не звертався. З метою продовження строку перебування в Україні , подачу документів на дозвіл на імміграцію в Україну, набуття статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів не звертався. Після закінчення законного терміну перебування територію України не покинув, чим умисно порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»
За порушення правил перебування іноземних громадян на території України працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ № 015747 від 27.09.2024).
Відповідно до постанови ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ № 015684 від 27.09.2024), громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн.
Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області 27.09.2024 прийнято рішення № 8010130100016681 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, 27.09.2024 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 8010110100015235 про заборону в`їзду в Україну громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що враховуючи, що позивач не звертався до міграційного органу з метою отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується стороною позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, адже неотримання позивачем дозвільного документу на проживання в Україні, що було підставою для прийняття оскаржуваного рішення, було обумовлено тривалим перебуванням позивача на в Україні без дозвільних документів.
Натомість, суд оцінюючи підстави прийняття Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 8010110100015235 від 27 вересня 2024 року про заборону в`їзду в Україну громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказав, що суб`єктом владних повноважень у вказаному рішенні взагалі не наведені ні підстави, ні мотиви з яких останній виходив приймаючи рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України строком на три роки, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).
Згідно частини першої цього Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно частини 3 статті 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
В силу частини першої статті 9 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Згідно пункту 14 частини першої статті 1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною 1 статті 23 Закону №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Як вже зазначалося, позивач легально прибув в Україну 22.11.2017 через ПП «Бориспіль - D» з приватною метою, однак з метою продовження строку перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України, подачу документів на дозвіл на імміграцію в Україну, набуття статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів позивач не звертався. Після закінчення законного терміну перебування територію України не покинув.
У зв`язку із перевищенням встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до частини другої статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КУпАП)  згідно постанови ПР МКМ № 015684 від 27.09.2024.
Будь-яких доказів або ж спростувань порушення строку перебування на території України позивач не надав. При цьому, посилання на зупинку/продовження строків легалізації на території України у зв`язку із початком дії карантину та оголошенням воєнного стану, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач прибув в Україну задовго до цих подій, а тому вони не виправдовують допущені позивачем порушення.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Зважаючи, що позивачем перевищено встановлений строк перебування в Україні, чим порушені вимоги законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, то у відповідача були підстави для прийняття оскаржуваного рішення щодо про примусового повернення позивача до країни походження або третьої країни.
Натомість позивач наполягає на існуванні обставин, які унеможливлюють його повернення.
Відповідно до статті 31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Так, позивач вказує про те, що він є доброчесним, законослухняним та не здійснював порушення норм законодавства України, не притягувався до адміністративної відповідальності та не фігурував у кримінальних провадженнях. Проте, наведене не у повній мірі відповідає дійсності, оскільки, як вказувалося, позивач порушив строки перебування на території України, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.
Також позивач вказує, що він не становить загрози національній безпеці та суспільству, до нього відсутні зауваження з боку правоохоронних органів, від початку повномасштабного вторгнення здійснював облаштування бомбосховищ, займався гуманітарною діяльністю тощо. Проте, наведені обставини не є такими, що виключають можливість його повернення. Отримання освіти та проживання позивача певний час у росії також не є обставинами, які перешкоджають його виїзду з України.
Позивач вказує про те, що в Азербайджані стосовно нього здійснювалися тортури, жорстке поводження, побої від представників влади, катування, фізичне та моральне насильство. Проте, жодних доказів вказаним обставинам не надано. Позивач зазначає про існування загрози його життю та здоров`ю в Азербайджані у зв`язку із його активною позицією стосовно підтримки України. Однак, колегія суддів наголошує на тому, що загальновідомим є те, що влада Азербайджану підтримує територіальну цілісність та суверенітет України, а відтак доводи позивача про його переслідування з мотивів підтримки України є цілком безпідставними.
Посилання позивача про те, що під час перетину кордону його буде затримано та передано до росії або білорусії є виключно його суб`єктивним припущенням, яке не ґрунтується на жодних об`єктивних даних. Колегія суддів наголошує на тому, що оскаржуваним рішенням позивача не зобов`язано виїхати саме до росії або білорусії. 
Таким чином, жодних обставин, які б перешкоджали примусовому поверненню позивача країни походження або третьої країни не було встановлено, а тому відповідне рішення відповідача є правомірним та не підлягає скасуванню.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23.01.2025 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких 

Суддя          Н.М. Єгорова