ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року 
м. Київ
cправа №  918/1332/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,  
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянувши касаційні скарги Фізичної особи-підприємця Троянчука Олександра Петровича
на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.04.2024 (суддя Церковна  Н. Ф.) та додаткове рішення Рівненської області від 16.04.2024, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 (Олексюк Г. Є. - головуючий, судді Петухов М. Г., Мельник О. В.) та додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лада-Полісся» 
до 1) Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 
2) Фізичної особи-підприємця Троянчука Олександра Петровича, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне підприємство - фірма «АБРИС», 
про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки,
(У судове засідання з`явилися представники: позивача - Мельничук С. В., скаржника - Курганська О. В.),  

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Лада - Полісся» (далі - ТОВ «Лада - Полісся») звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області  та Фізичної особи - підприємця Троянчука Олександра Петровича (далі - ФОП Троянчук О.П.), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство - фірма «Абрис» (далі - ПП - фірма Абрис»), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора відділу № 7 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру Луханіної Ю.М., оформлене протоколом № 8476269 від 13.07.2023 «Про виправлення помилки»;
- скасувати у Державному земельному кадастрі України державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,7808 га кадастровий номер № 5624683300:07:027:0339, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві власності Троянчуку О.П., шляхом закриття Поземельної книги із припиненням усіх зареєстрованих речових прав та обтяжень на цю земельну ділянку.
Позов обґрунтований тим, що побудована ФОП Трончуком О.П. огорожа - зі збірних залізобетонних конструкцій (європаркану) (яка мала би розмежовувати належні сторонам на праві власності земельні ділянки) розташована на земельній ділянці ТОВ «Лада-Полісся», а не на межі земельних ділянок (які містяться в Державному земельному кадастрі). Проте, замість приведення відповідачем фактичних меж користування земельної ділянки площею 0,7808 га, кадастровий номер 5624683300:07:027:0339 відповідно до відомостей, зазначених у Державному земельному кадастрі (шляхом перенесення паркану на межу земельних ділянок), ФОП Троянчук О.П. вирішив під виглядом помилки перереєструвати межі своєї земельної ділянки, змістивши її на земельну ділянку ТОВ «Лада-Полісся» шляхом накладення/перетину.
Приватним підприємством-фірмою «АБРИС» за заявою Троянчука О.П. від 14.06.2023 розроблена Технічна документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339 в натурі (на місцевості). На підставі вказаної технічної документації рішенням державного кадастрового реєстратора відділу №7 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Луханіної Ю.М., оформленого протоколом №8476269 від 13.07.2023 «Про виправлення помилки», проведено виправлення відомостей у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339 шляхом зміни місцерозташування, промірів (лінійних розмірів) та конфігурації зазначеної земельної ділянки. Позивач вважає, що рішення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області є незаконним, а позов підлягає задоволенню. 

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, ТОВ «Лада - Полісся» з 15.12.2021 є власником земельної ділянки площею 2,0567 га, кадастровий номер 5624683300:07:026:0014, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розташована за адресою: Городоцька сільська рада Рівненського району Рівненської області.
Ця земельна ділянка площею 2,0567 га знаходилась в межах переданої 04.12.1995 правопопереднику позивача - АТЗТ «Лада - Полісся» в постійне користування земельної ділянки площею 3,7 га, цільове призначення - для розміщення виробничої бази відповідно до розпорядження голови Рівненської РДА від 30.11.1995 № 177, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серія РВ 000084, виданого Рівненською РДА 04.12.1995.
У 2007 за клопотанням АТЗТ «Лада - Полісся» було вилучено із права користування частину земельної ділянки площею 0,4709 га на користь ТОВ «УкрТехноФос». Будь - які спори щодо меж та права користування із ТОВ «УкрТехноФос» відсутні.
25.09.2007 АТЗТ «Лада - Полісся» звернулася до голови Городоцької сільської ради із проханням надати згоду на передачу земельної ділянки в розмірі 0,8 га новоствореному ТОВ «Добробут - Рівне», якому згідно із договором від 05.03.2007 передано частину споруди складу та свайне поле. 
За результатом розгляду заяви відповідно до плану вилучення земельної ділянки з користування АТЗТ «Лада - Полісся» на користь ТОВ «Добробут - Рівне» в оренду передано земельну ділянку площею 0,7808 га для реконструкції складу під цех по виробництву будівельних матеріалів за рахунок земель АТЗТ «Лада - Полісся».
Рішенням Городоцької сільської ради Рівненського району від 23.04.2010 № 1289, розглянувши клопотання ТОВ «Добробут - Рівне» вирішено погодити місце розташування земельної ділянки незавершеного будівництва котельні (землі промисловості) загальною площею 0,7846 га, наміченої для передачі в оренду ТОВ «Добробуд - Рівне» для подальшої її реконструкції під цех по виробництву будівельних матеріалів в с. Городок по вул. Барона Штейгеля, 1-А за рахунок земель АТЗТ «Лада- Полісся».
Рішенням голови Рівненської ОДА від 08.07.2010 № 290 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «Добробут - Рівне» орієнтовною площею 0,7808 га в оренду строком на 49 років для реконструкції котельні під цех з виробництва будівельних матеріалів, за рахунок земель АТЗТ «Лада - Полісся», на території Гордоцької сільської ради Рівненського району.
У протоколі встановлення і погодження меж земельної ділянки, яка надається в оренду строком на 49 років ТОВ «Добробут - Рівне» та є складовою проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 49 років ТОВ «Добробут - Рівне», який підписаний, зокрема й директором АТЗТ «Лада-Полісся» та скріплений печаткою, зазначено, що на місцевості межі земельної ділянки проходять, зокрема, від В до А межа проходить по суміжності з земельною ділянкою АТЗТ «Лада-Полісся» в північно-західному напрямку по суходолу на протязі 60,03 м, далі в північно-східному напрямку по суходолу на протязі 125,23 м, далі в південно - східному напрямку по суходолу на протязі 8.19 м, далі в північно-східному напрямку по суходолу на протязі 18,85 м. Зазначені межі чітко відповідають: викопіюванню з плану с. Городок М 1:3000 із виносом ділянки з масштабом 1:2000; кадастровому плану земельної ділянки з описом меж та експлікацією земельних угідь, із їх погодженням, також: начальником управління Держкомзему у Рівненському районі О. Доброжанським; начальником відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства райдержадміністрації Лебедюком А., головою Городоцької сільської ради О. Ткачук.
Зазначений кадастровий План містить позначку про визначення кадастрового номера земельної ділянки з 13.09.2012 № 5624683300:07:027:0339. План вилучення земельної ділянки у АТЗТ «Лада-полісся» площею 0,7846 га із узгодженими межами та конфігурацією земельної ділянки погоджений органом місцевого самоврядування - головою Городоцької сільської ради, землекористувачем АТЗТ «Лада-Полісся» та директором ТОВ «Добробут-Рівне».
ФОП Троячнук О.П. набув право оренди земельної ділянки кадастровий номер №5624683300:07:027:0339 у зв`язку з придбанням у ТОВ «Добробут-Рівне» незавершеного будівництвом об`єкта (будівлі котельні), що підтверджується договором купівлі - продажу від 08.08.2013, за змістом якого ТОВ «Добробут-Рівне» продало, а гр. Троячнук О.П. купив належний продавцю на праві приватної власності незавершений будівництвом об`єкт (будівля котельні), який знаходиться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,7808 га (кадастровий номер земельної ділянки 5624683300:07:027:0339).
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 31.01.2014, ФОП Троянчук О.П. набув право власності на земельну ділянку шляхом її викупу (придбання) загальною площею 0,7808 га, № 5624683300:07:027:0339 в межах та конфігурації, які були погодженні для вилучення із користування АТЗТ «Лада- Полісся» та існували станом на дату набуття права власності відповідачем на земельну ділянку.
15.12.2021 правонаступник АТЗТ «Лада-Полісся», а саме ТОВ «Лада-Полісся» набуло право власності на земельну ділянку шляхом викупу площею 2,0567 га (право користування якою підтверджувалось документально), кадастровий номер 5624683300:07:026:0014, в межах та відповідно до конфігурації, яка залишилась після її вилучення на користь ТОВ «УкрТехноФос» у 2007 площею 0,4709 га, та на користь ТОВ «Добробут-Рівне» площею 0,7846 га (власником якої є на даний час відповідач).
Відповідно до складових проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу ПрАТ «Лада - Полісся» (який є правонаступником АТЗТ «Лада-Полісся» та правопопередником ТОВ «Лада-Полісся») для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні АТЗТ «Лада-Полісся»: кадастрового плану земельної ділянки; плану зон обмежень на земельну ділянку; акта приймання-передачі межових знаків на зберігання із схемою перенесення в натуру (на місцевість) поворотних точок меж земельної ділянки; схеми земельної ділянки;  схеми прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості, що розроблялися з подальшим формуванням земельної ділянки та присвоєнням їй кадастрового номеру, відображено, що на місцевості межі земельної ділянки проходять... від А до Б - межа по суміжності з земельною ділянкою гр. Троянчук О.П. протяжністю 125,23 м в північно-східному напрямку, далі протяжністю 8,19 м в південно-західному напрямку, далі протяжність 18.85 м в північно-східному напрямку.
Зі змісту акта приймання - передачі межових знаків на зберігання із схемою перенесення в натуру (на місцевість) поворотних точок меж земельної ділянки вбачається, що межі земельної ділянки погоджені із суміжними землекористувачами, зокрема: відповідачем Троянчук О.П. та представником ТОВ «Укртехнофос». Власник земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.
За результатами проведення судової земельно - технічної експертизи складено висновок експерта № 221221/2ЮШ від 03.02.2023, згідно з яким встановлено наступне:
- існуючі межі земельної ділянки кадастровий номер 5624683300:07:027:0339 площею 2,0567 га, що розташована за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, Городоцька сільська рада не відповідають даним державної реєстрації цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі;
- враховуючи проведені натурні обміри та наявні невідповідності можна зробити висновок, що наявне порушення межі земельної ділянки 5624683300:07:027:0339, площею 2,0567 га, що розташована за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, Городоцька сільська рада суміжним землевласником;
- площа земельної ділянки, якою користується власник земельної кадастровий номер №5624683300:07:027:0339 (власник гр. Троянчук О.П. ) за рахунок земельної ділянки кадастровий номер 5624683300:07:026:0014 (власник ТОВ «Лада-Полісся») становить 306,6 кв. м. та складається з двох земельних ділянок площами 287 кв. м. та 19,6 кв. м., огорожа виконана із збірних залізобетонних конструкцій (європаркану).
ТОВ «Лада-Полісся» звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом у справі № 918/354/23 про усунення перешкоди в користуванні ТОВ «Лада - Полісся» належної їй на праві власності земельної ділянки площею 2,0567 га, кадастровий номер 5624683300:07:026:0014, шляхом демонтажу за власний рахунок ФОП Троянчука О.П. самовільно встановленої ним на цій земельній ділянці огорожі - зі збірних залізобетонних конструкцій (європаркану) в частині земельної ділянки площею 306,6 кв. м відповідно до висновку експерта №221221/2-ЮШ від 03.02.2023 судової земельно - технічної експертизи, повернувши її у попередній придатний для використання стан. 
Позивач зазначає, що 23.10.2023 в ході ознайомлення представником ТОВ «Лада-Полісся» із матеріалами судової справи № 918/354/23 було встановлено, що дані державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,7808 га, кадастровий номер 5624683300:07:027:0339 не співпадають з даними первинної реєстрації земельної ділянки на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 49 років ТОВ «Добробут-Рівне».
Справа № 918/354/23 зупинена до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 918/1161/23 за позовом ФОП Троянчука О.П. до ТОВ «Лада-Полісся» до Рівненської обласної державної адміністрації, Городоцької сільської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження голови обласної державної адміністрації №791 від 06.09.2019, визнання незаконним та скасування рішення Городоцької сільської ради №645 від 14.07.2021, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки № 2425 від 15.12.2021, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації земельної ділянки. У той же час, справа № 918/1161/23 зупинена до набрання законної сили рішенням суду у справі № 918/1332/23.
ПП - фірмою «АБРИС» за заявою Троянчука О.П. від 14.06.2023 розроблена Технічна документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339 в натурі (на місцевості) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, код 11.02 в АДРЕСА_1 .
На підставі вказаної технічної документації рішенням державного кадастрового реєстратора відділу № 7 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Харківській області Луханіної Ю.М., оформленого протоколом № 8476269 від 13.07.202 «Про виправлення помилки», проведено виправлення відомостей у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339 шляхом зміни місцерозташування, промірів (лінійних розмірів) та конфігурації зазначеної земельної ділянки.
Листом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 09.11.2023 № 29-20-9, 1-6021/0/19-23 повідомлено про підстави прийняття протоколу № 8476269 від 13.07.2023 «Про виправлення помилки», зокрема, що 12.07.2023 надійшла заява ЗВ-9201585662023 «Внесення виправлених відомостей до ДЗК про координати поворотних точок меж земельної ділянки», до якої додано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробником якої є ППФ «Абрис» та електронний документ в форматі ХМІ. Файлу. 
В процесі аналізу технічної документації, відомостей Державного земельного кадастру України та висновку судового експерта, зробленого на замовлення та на підставі ухвали Господарського суду Рівненської області у справі № 918/354/23, було встановлено, що зазначене рішення державного кадастрового реєстратора відділу №7 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Харківській області Луханіної Ю.М., оформлене протоколом №8476269 від 13.07.2023 «Про виправлення помилки» прийняте всупереч положень чинного законодавства за наявності підстав для відмови у внесенні виправлень в Державний земельний кадастр України.
Відповідно до висновку судового експерта від 08.09.2023 № 47, складеного на замовлення Господарського суду Рівненської області у справі № 918/354/23, на підставі розробленої і зареєстрованої технічної документації (виготовленої ПП - фірмою «АБРИС») земельна ділянка 5624683300:07:027:0339 змінила місцерозташування, проміри і конфігурацію, а реєстрація змін місця розташування була зареєстрована із накладанням (перетином) двох земельних ділянок з кадастровими номерами 5624683300:07:026:0014 та 5624683300:07:027:0339, належними на праві власності ТОВ «Лада - Полісся» та О. Троянчуку відповідно. Площа накладання становить 461 кв. м та складається з двох контурів площами 415 кв. м та 46 кв. м. Також, при перереєстрації земельної ділянки 5624683300:07:027:0339 було утворено розрив між ділянками кад. №5624683300:07:027:0339 та 5624683300:07:027:0038, що належать гр. Троянчуку О.П. та ТОВ «Мінерал-Еко» (висновок експерта додається). 
Також судовим експертом встановлено, що аналізуючи натурні межі (існуючу огорожу) земельної ділянки 5624683300:07:027:0339, що належить гр. Троянчуку О.П. та дані існуючої державної реєстрації експертом не встановлено жодних співпадінь натурних меж та даних державної реєстрації. Наявні обґрунтування в пояснюючій частині технічної документації 2023 ПП «Абрис» у виконаній роботі не реалізовані.
Отже, фактично існуюча межа між земельними ділянками з кадастровими номерами 5624683300:07:026:0014 та 5624683300:07:027:0339, належними на праві власності ТОВ «Лада-Полісся» та О. Троянчуку , не відповідає межі, зазначеній в Державному земельному кадастрі.

3. Короткий зміст судових рішень у справі
3.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 03.04.2024 у справі № 918/1332/23, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024  позов задоволено.
Рішення аргументовані тим, що зі змісту поземельної книги вбачається, що Державним кадастровим реєстратором Луханіною Ю.М., що працює в структурі відповідача-1, на підставі звернення відповідача-2 від 12.07.2023 № ЗВ-9201585662023 внесені зміни запису щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339, зокрема в частині виправлення відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки, якими внесені зміни поворотних точок, відстані та координат.
Зі змісту поземельної книги (запис від 13.07.2023 року №012) вбачається, що Державним кадастровим реєстратором Луханіною Ю.М., що працює в структурі відповідача-1, на підставі звернення відповідача-2 від 12.07.2023 року №ЗВ-9201585662023 внесені зміни запису щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339, зокрема в частині виправлення відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки, якими внесені зміни поворотних точок, відстані та координат. Відповідно до змін, як вбачається із висновку судового експерта, відповідачем-1 було зареєстровано накладання (перетин) двох земельних ділянок, зокрема на земельну ділянку позивача з кадастровим номером 5624683300:07:026:0014 було накладено земельну ділянку відповідача-2 кадастровий номер 5624683300:07:027:0339. 
Координати поворотних точок, які містились в технічній документації із землеустрою (2010 та 2019 року), на підставі яких було сформовано земельні ділянки та зареєстровано в Державному земельному кадастрі України встановлюють дійсні межі земельних ділянок без перетину/накладення/розриву та мають пріоритет над межею, яка фактично використовується відповідачем-2 без законної на те правової підстави (шляхом захоплення частини земельної ділянки ТзОВ «Лада-Полісся»). Фактичну межу користування земельними ділянками (як належною йому, так і тією, що перебуває у власності позивача) відповідач-2 встановив самостійно, без достатньої правої підстави, побудувавши на земельній ділянці ТОВ «Лада-Полісся» паркан, а в майбутньому видавши самовільне захоплення земельної ділянки за «так звану помилку» у первинно виготовленій в 2010 році технічній документації.
Єдиною підставою для внесення державним кадастровим реєстратором відомостей чи змін до Поземельної книги щодо погоджених раніше меж земельних ділянок є відповідна заява власника земельної ділянки чи землекористувача із погодженням/за згодою суміжного землекористувача. Спільні межі земельних ділянок були узгоджені/погоджені в 2010 році при вилученні в АТЗТ «Лада-Полісся» із його права користування частини земельної ділянки площею 0,7808 га на користь права оренди ТзОВ «Добробут-Рівне» під час її формування і реєстрації та в 2019 році при формуванні земельної ділянки ПрАТ «Лада-Полісся» під час її придбання. 
Матеріали справи не містять доказів того, що «виявлені помилки» у визначенні невідповідності меж земельних ділянок були виправлені Державним кадастровим реєстратором за письмовим погодженням ТзОВ «Лада- Полісся», якій належить право власності на земельну ділянку, та права якої в ході такої реєстрації були порушені.
Зважаючи на це, Державний кадастровий реєстратор відповідач-1 був зобов`язаний відмовити у внесенні виправлень до Державного земельного кадастру України в частині змін місця розташування земельної ділянки, належної позивачу, позаяк виник перетин/накладення на земельну ділянку позивача і розрив з сусідньою земельною ділянкою та посприяв розвитку у подальшому спору щодо меж земельної ділянки.
Судами не встановлено будь-яких співпадінь (окрім площі) між каталогами координат, промірами, конфігурацією, поворотними точками меж належної земельної ділянки кадастровий номер 5624683300:07:027:0339, що були зазначені у проекті землеустрою, виготовленому для відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ "Добробут-Рівне" (попередньому власнику земельної ділянки), із виготовленою на замовлення ФОП Троячнука О.П. технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж вказаної земельної ділянки.
Вирішуючи питання про допустимість наданого ФОП Троянчуком О.П. висновку експерта за результатом проведення земельно-технічної експертизи від 24.01.2024 року №03-24, суди вказали на те, що висновки експерта не спростовують встановлених в ході розгляду справи обставин, підтверджених належними і допустимими доказами.     
За встановлених обставин, судами вбачався неправильно вказаний каталог координат земельної ділянки відповідача-2 в технічній документації із землеустрою, яка слугувала відповідачу-1 для внесення виправлень до Державного земельного кадастру України, порушує право ТзОВ «Лада-Полісся» на вільне володіння та користування належною йому на праві власності земельною ділянкою, а також є причиною для виникнення на даний момент суперечок та спорів щодо визначення спільної межі. 
Апеляційний господарський суд також зазначив, що позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги тим, що спірне рішення державного реєстратора та здійснена державна реєстрація права за ФОП Троянчуком О.П. (суб`єктом звернення за такою послугою до державного реєстратора) порушує право позивача на земельну ділянку, тобто має місце спір позивача про цивільне право з цією особою, яка і є відповідачем у спорі, про захист цивільного права позивача на земельну ділянку шляхом скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації права за ФОП Троянчуком О.П. За таких обставин, цей спір має розглядатися як такий, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстровано право щодо того ж об`єкта нерухомого майна. 
При зверненні до суду із даним позовом позивачем обрано саме такий спосіб захисту, який зможе відновити його становище та захистити порушене право чи законний інтерес.
3.2. Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 заяву представника ТОВ «Лада - Полісся» про розподіл судових витрат задоволено. Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Харківській області на користь ТОВ «Лада-Полісся» 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ФОП Троянчука О.П. на користь ТОВ «Лада-Полісся» 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткове рішення аргументоване тим, що між позивачем та його адвокатом узгоджено фіксований розмір гонорару, що становить 20 000,00 грн., а відтак означене вказує на те, що дана сума не потребує надання детального опису робіт.
Суд вважав, що заявлені витрати відповідають  критеріям розумності, а їх розмір є таким, що співмірний із складністю справи та виконаною роботою, не є надмірним чи завищеним .Вказана сума понесених витрат підтверджена належними та допустимими доказами.
3.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 також залишено без змін вказане додаткове рішення. Суд,  надавши оцінку усім доданим до заяви доказам, врахувавши критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, які визначені частиною четвертою статті 126 ГПК України, зокрема, критеріям розумності, дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є стягнення з відповідачів на користь позивача 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На думку суду апеляційної інстанції зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді першої інстанції. Апеляційним господарським судом не встановлено обставин того, що дана сума витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції не відповідає критеріям необхідності, обґрунтованості та розумності, а тому доводи відповідачів є безпідставними та необґгрунтованими.
3.4. Додатковою постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 заяву ТОВ «Лада-Полісся» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ФОП Троянчука О. П. на користь ТОВ «Лада-Полісся» 8 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Додаткова постанова аргументована тим, що ТОВ «Лада-Полісся» у відзиві на апеляційні скарги зазначало, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із веденням справи в суді апеляційної інстанції становить 12 000 грн.
До закінчення судових дебатів у даній справі, які відбулися 25.09.2024 представник позивача зробив усну заяву про подання доказів понесених ним судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Представник ТОВ «Лада-Полісся» 26.09.2024 звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою, в якій просив ухвалити судове рішення в частині стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн. На підтвердження вказаних витрат позивачем додано до заяви: договір про надання правової допомоги від 05.12.2023, укладений між АО «Юридичний дім «Захист» та ТОВ «Лада-Полісся» та акт здачі-приймання виконаних послуг від 25.09.2024 на суму 10 000 грн.
Із договору про надання правової допомоги від 05.12.2023, між позивачем та адвокатом Мельничуком С.В. узгоджено фіксований розмір гонорару, що становить 10 000 грн.
Аналізуючи надані у акті приймання - передачі виконаної роботи від 25.09.2024 послуги, суд апеляційної інстанції зазначив, що судові витрати позивача на правничу допомогу в частині попередня консультація із клієнтом (замовником) щодо змісту апеляційної скарги (3 год.) та пошук, вивчення та правовий аналіз доказів для матеріалів справи (4 год.) (п. 3.1, 3.2 акта) не підлягають відшкодуванню, так як сама підготовка відзиву на апеляційну скаргу (п. 3.3. акта) включає в себе вказані елементи правничої роботи адвоката. Подання заяви про ухвалення додаткового рішення не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу.
Для належного представлення інтересів позивача під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції витрати в сумі 8 000 грн, відповідають критеріям реальності та розумності, та не спростовані відповідачем-2. Зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді. Судом не встановлено обставин того, що ця сума витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не відповідає критеріям необхідності, обґрунтованості та розумності або ж вказані витрати завищені.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційні скарги
4.1. ФОП Троянчук О. П. звернувся з касаційними скаргами, в яких просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 03.04.2024, додаткове рішення Рівненської області від 16.04.2024, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 і додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 та відмовити у задоволенні позовних вимог і відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. 
Підставами касаційного оскарження є пункт 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.2.  Скаржник стверджує, що судами не враховано висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.08.2024 у справі №  120/19700/21-а адміністративне провадження № К/990/403/24 про те, що спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач у спірних правовідносинах реалізував наявні у нього за законом контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
4.3.  Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник стверджує, що відсутній висновок Верховного Суду про те, чи тягне за собою скасування рішення державного кадастрового реєстратора про виправлення помилки у відомостях про земельну ділянку (внесених у 2023 році) - скасування державної реєстрації такої земельної ділянки (у 2013 році) шляхом закриття Поземельної книги із припиненням усіх зареєстрованих речових прав та обтяжень на цю земельну ділянки. Тобто, чи застосовуються при скасуванні рішення державного кадастрового реєстратора про виправлення помилки у відомостях про земельну ділянку положення частини десятої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та частини четверта статті 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр».
Крім того, відсутній висновок про те, які норми підлягають застосуванню статті  20 ГПК України чи статті 19 ЦПК України і за правилами якого судочинства має розглядатися спір про скасування рішення державного кадастрового реєстратора про виправлення помилки у відомостях про земельну ділянку, належну фізичній особі (громадянину) ( якщо буде наявним спір про право).
Крім того, чи застосовуються норми статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» про відмову у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки у разі знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, до регулювання дій державного кадастрового реєстратора, визначених статтею 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» під час виправлення помилки (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущеної органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру.
4.4.  Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, заявник вважає, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме акта приймання-передачі межових знаків на зберігання без номера за 2019 рік та Висновку судового експерта від 08.09.2023 № 47, якого не існує.
4.5.  Щодо оскарження додаткового рішення Рівненської області від 16.04.2024 і постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 у відповідній частині, а також додаткової постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024, скаржник стверджує, що судами не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. Крім того, відсутній висновок щодо застосування частини першої статті 221 ГПК України, у контексті того, чи є підстави у суду для постановлення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, якщо така вимога не була заявлена учасником справи у заявах по суті та суду не надані до закінчення судових дебатів докази, що підтверджують розмір таких витрат, якщо договором встановлено фіксований розмір гонорару адвоката.
На думку заявника, позивач не зазначив у позові вимоги про стягнення судових витрат, не надав до закінчення судових дебатів доказів понесення таких витрат без поважних причин, у суду не було підстав для стягнення на користь позивача таких судових витрат. Представник позивача без поважних причин не надавав суду договір від 05.12.2023 та платіжну інструкцію № 298 від 16.01.2024,  хоча поважних причин неподання цих доказів до закінчення судових дебатів не було. До того ж, подавши до суду докази понесення судових витрат представник позивача не заявляв клопотань про продовження (поновлення) строку їх подачі та поважність причин неподачі їх із заявами по суті. Суд не надав жодної правової оцінки заяві відповідача ФОП Троянчука О. П. про необхідність зменшення заявлених до відшкодування витрат.
У суді апеляційної інстанції у відзиві на апеляційну скаргу позивач не зазначав вимоги про стягнення на його користь судових витрат, а також представник позивача без поважних причин не надавав суду доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів. Подавши до суду докази понесення судових витрат представник позивача не заявляв клопотань про продовження (поновлення) строку їх подачі та поважність причин неподачі їх із відзивом.
4.5. У відзиві на касаційні скарги позивач вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржені судові рішення.
4.6. Головне управління Держгеокадастру у Харківській області подало відзив, у якому погоджується із доводами скаржника і просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій щодо суті спору. 
Відповідно до приписів частини 2 статті 295 ГПК України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.
Згідно із статтею 297 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (частина третя). 
Оскільки поданий відзив не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, за своєю суттю є приєднанням до касаційної скарги, однак до відзиву не додано документів про сплату судового збору, а ГПК України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до касаційної скарги, тому поданий відзив залишається без розгляду.
4.7. Також 11.01.2025 та 30.03.2025 від скаржника і 21.04.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення.  
Відповідно до частини першої статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження, а згідно із частиною першою статті 295 цього Кодексу учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Стосовно права сторони подати письмові пояснення Суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 161 ГПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою цієї статті суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Верховний Суд не визнавав необхідним одержати від учасників додаткові письмові пояснення стосовно окремих питань. Сторони мали можливість подати свої пояснення у заявах по суті справи, передбачених для стадії касаційного оскарження, а також надати усні пояснення у судовому засіданні.
З огляду на це, Верховний Суд відповідно до частини другої статті 118 ГПК України залишає без розгляду подані додаткові письмові пояснення як заяви по суті справи, що подані поза межами встановлених строків.
Аналогічним чином Суд відхиляє клопотання від 12.01.2025 про врахування правових позицій Верховного Суду, яке за змістом є доповненням до касаційної скарги, а також клопотання від 16.04.2025 щодо долучення доказів відсутності порушеного права позивача, зважаючи, що приймання до розгляду нових доказів виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 

5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
5.3. Щодо юрисдикції
5.3.1. В межах підстави оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник стверджує, що судами не враховано висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 28.08.2024 у справі № 120/19700/21-а про необхідність розгляду подібного спору в межах адміністративного судочинства. 
Звертаючись до суду з позовом у справі № 120/19700/21-а, позивачка зазначала, що оскаржувані дії державного кадастрового реєстратора є протиправними та порушують її права на земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно, придбане нею за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 07.07.2012. Суди встановили, що зазначені об`єкти нерухомості з 18.07.2012 перебували у власності позивачки, однак 30.12.2014 вона внесла їх до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМАНДОР БОТ КЛАБ» (не було учасником адміністративної справи № 120/19700/21-а), про що були внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду урахував наведене та виснував, зокрема, що встановлені судами попередніх інстанцій обставини не підтверджують того, що внаслідок проведеної відповідачем у спірних правовідносинах та оскарженої позивачкою державної реєстрації земельної ділянки відбулись зміни або припинення цивільних відносин, відбувся вплив на цивільні права та обов`язки учасників цієї справи. У цьому випадку позивачка не ставила питання порушення її права та/або інтересу у володінні або користуванні земельною ділянкою, а порушувала виключно питання про перевірку дотримання державним кадастровим реєстратором визначеної законом процедури та виконання своїх обов`язків. При цьому відсутній будь-який спір за межі земельної ділянки, так само як і щодо прав позивачки або третіх осіб на ці земельні ділянки. Тому колегія суддів КАС ВС вважала, що цей спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач у спірних правовідносинах реалізував наявні у нього за законом контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Спору про речове право у справі, що розглядається, не виникло (див. пункти 44-47 постанови Касаційного адміністративного суд у складі Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 120/19700/21-а).
Наведені вище висновки, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду обґрунтував  у пункті 43 своєї постанови посиланнями на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2019 у справі № 128/3751/14-а, за змістом яких якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Натомість у цій господарській справі суди встановили, що Позивач з 15.12.2021 є власником земельної ділянки площею 2,0567 га, кадастровий номер 5624683300:07:026:0014, та мотивували свої рішення тим, що внаслідок спірних реєстраційних дій, пов`язаних зі зміною в Кадастрі відомостей про координати поворотних точок, на земельну ділянку Позивача було накладено Земельну ділянку, яка належить Відповідачу 2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2014.
Таким чином, на відміну від адміністративної справи № 120/19700/21-а, у якій за висновками КАС ВС не було спору про межі земельної ділянки, так само як і щодо прав позивачки або третіх осіб на земельні ділянки, у цій господарській справі виник спір між двома власниками суміжних земельних ділянок щодо їх конфігурації та розміру (межовий спір).
На вказаних обставинах також акцентувала увагу Велика Палата Верховного Суду, повертаючи справу № 918/1332/23 на розгляд колегії суддів. 
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. 
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним і Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
За приписами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
До адміністративної юрисдикції не належить розгляд справ, якщо у спірних відносинах вбачається спір про право (така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 11.04.2018 у справі № 910/8424/17).
З обставин справа слідує, що на підставі технічної документації, розробленої за заявою відповідача, рішенням державного кадастрового реєстратора відділу № 7 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Харківській області Луханіної Ю.М., оформленого протоколом № 8476269 від 13.07.202 «Про виправлення помилки», проведено виправлення відомостей у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339 шляхом зміни місцерозташування, промірів (лінійних розмірів) та конфігурації зазначеної земельної ділянки.
У межах справи № 918/1332/23, позивач звернувся із позовом з метою захистити своє права власності на земельну ділянку, яке порушено внаслідок часткового накладення на неї земельної ділянки відповідача. 
Отже, зважаючи на характер спірних правовідносин, спір у цій справі не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а виник із майнових відносин приватноправового характеру, а тому, з урахуванням суб`єктного складу сторін, розгляд цих вимог має здійснюватися в порядку господарського судочинства.
5.3.2. У свою чергу, скаржник також стверджував, що відсутній висновок про те, які норми підлягають застосуванню статті  20 ГПК України чи статті 19 ЦПК України і за правилами якого судочинства має розглядатися спір про скасування рішення державного кадастрового реєстратора про виправлення помилки у відомостях про земельну ділянку, належну фізичній особі (громадянину) ( якщо буде наявним спір про право).
У статтях 1 та 2 ЦПК України зазначено про призначення ЦПК України та визначені завдання та основні засади цивільного судочинства. 
ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Частина перша статті 19 ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
У пункті 6 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці - справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала в постановах від 01 березня 2018 року у справі № 461/12052/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц та інших, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад спору, у якому однією із сторін є, як правило, фізична особа. 
Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 ЦК України).
За вимогами статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).
Відповідно до статті 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17. 
Отже, з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця, фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як фізична особа-підприємець.
При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18), якими обґрунтована касаційна скарга. 
Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 263/2359/19 (провадження № 14-467цс19), від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) та інших.
Згідно із частинами першою, другою статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
У постанові від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи-підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими. 
У справі яка розглядається, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин та чи є такі відносини господарськими. 
Суди встановили, що Троянчуку О.П. , який є фізичною особою-підприємцем, належить на праві власності земельна ділянка №5624683300:07:027:0339. 
Саме за заявою Троянчука О.П. розроблена Технічна документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки з кадастровим номером 5624683300:07:027:0339 в натурі (на місцевості) для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. 
Тобто, ініційована скаржником технічна документація на спірну земельну ділянку містить інформацію про цільове призначення яке вказує на використання такої ділянки для здійснення господарської діяльності. Доводів на спростування зазначеного скаржником фактично не наведено, а тому колегія суддів  вважає, що спір у справі № 918/1332/23 підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. 
5.4. Щодо способу захисту
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 № 446/478/19, ухваленій після подання касаційних скарг, викладено висновки щодо належного способу захисту прав у випадку часткового накладення земельних ділянок. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила таке. 
За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. 
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, чинній з 01.01.2013) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.
Згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку повинно бути зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. 
Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
У межах справи № 918/1332/23 суди попередніх інстанцій встановили, що земельна ділянка 5624683300:07:027:0339 змінила своє місцерозташування, проміри та конфігурацію, внаслідок чого відбулося часткове накладання (перетин) двох земельних ділянок з кадастровими номерами 5624683300:07:026:0014 та 5624683300:07:027:0339. 
У цій справі позивач заявив вимогу як про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора від 13.07.2023 «Про виправлення помилки», так і про скасування державної реєстрації земельної ділянки № 5624683300:07:027:0339 із припиненням усіх зареєстрованих речових прав та обтяжень на цю земельну ділянку, - тобто намагається скасувати реєстрацію та припинити права на всю земельну ділянку, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку № 5624683300:07:026:0014.
Відповідно до частини десятої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Згідно з частиною четвертою статті 25 вказаного Закону поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на його земельну ділянку. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на земельну ділянку позивача) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. 
У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. 
Водночас з обставин справи № 918/1332/23 слідує, що хоча позивач звернувся з вимогами в обґрунтування яких доводив те, що рішення державного реєстратора від 13.07.2023 «Про виправлення помилки» призвело до часткового накладення земельної ділянки відповідача на його земельну ділянку, однак фактично просив скасувати права відповідача на всю земельну ділянку. Колегія суддів вважає, що задоволення вказаних вимог призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність набуття у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
Крім того, з огляду на наявність справ  № 918/354/23 та № 918/1161/23, між цими ж сторонами наявний спір щодо права власності на земельні ділянки, у тому числі щодо їх фактичного розміру.
Верховний Суд зазначає, що  віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
Витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки № 5624683300:07:027:0339, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку позивача. 
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить ТОВ «Лада-Полісся» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ФОП Троянчука О. П. 
Враховуючи викладене, рішення Господарського суду Рівненської області від 03.04.2024 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 необхідно скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту. За такої умови, інші доводи скаржника та підстави оскарження колегія суддів не оцінює. 
Крім того, доводи відзиву на касаційну скаргу не спростовують неврахування судами зазначених обставин, і не можуть бути підставою для залишення без змін оскаржених рішень. 
5.5. Щодо додаткових рішень
Відповідно до частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (частини третя, п`ята статті 244 ГПК України).
Отже, додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта та є його невід`ємною складовою.
Таким чином, скасування судового рішення за результатом розгляду апеляційної (касаційної) скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього. 
Подібні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.05.2021 у справі № 911/132/14, від 06.12.2023 у справі № 910/10294/22, 27.03.2025 у справі № 907/948/22. 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення Господарського суду Рівненської області від 03.04.2024 і постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024, це є самостійною підставою для скасування також і додаткового рішення Рівненської області від 16.04.2024 та додаткової постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024. 
У зв`язку із цим, колегія суддів не переглядає додаткові рішення судів попередніх інстанцій в межах підстав касаційного оскарження. 
5.6. Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої - другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до положень статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту положень частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на послуги адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 ГПК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (див. додаткову ухвалу Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зі змісту касаційної скарги відповідача на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.04.2024 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 у справі № 918/1332/23 слідує, що ним висловлено прохання стягнути з позивача понесені у суді касаційної інстанції витрати. Також скаржник повідомляв, що він несе витрати на професійну правничу допомогу згідно з умовами договору, з розрахунку 1 робота адвоката - 1  000 грн.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу під час касаційного провадження, 16.04.2025 скаржник надав договір на надання правничої допомоги та представництво інтересів в суді від 23.01.2024, а також акт виконаних робіт від 15.04.2025. 
Згідно з пунктом 1.1.  договору на надання правничої допомоги та представництво інтересів в суді від 23.01.2024, ФОП Троянчук О.П. доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу: вивчити документи та підготувати заяви по суті та необхідні клопотання представляти інтереси ФОП Троянчук О.П. при розгляді справи в господарському суді Рівненської області, Північно-західному апеляційному господарському суді та інших судах по справах за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лада-Полісся» до Фізичної особи-підприємця Троянчука Олександра Петровича, зокрема, але не виключно, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та інші вимоги щодо земельної ділянки з усіма правами сторони в процесі, передбаченими процесуальним законом.
Відповідно до пункту 1.3 договору ФОП Троянчук О.П. оплачує Адвокату за виконану роботу ( вивчення документів, підготовку відзиву на позовну заяву та інші заяви по суті та клопотання, участь в судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи в суді) шляхом перерахування суми на поточний рахунок "Адвоката" НОМЕР_1 РОУ AT «Ощадбанк» МФО 333368) із розрахунку 1000,00 грн. за 1 годину роботи адвоката на підставі акта виконаних робіт, підписаного сторонами.
Зі змісту акта виконаних робіт від 15.04.2025 слідує, що згідно із договором на надання правничої допомоги та представництво інтересів в суді від 23.01.2024  у справі № 918/1332/23 за позовом ТОВ «Лада-Полісся» до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, ФОП Троянчука О.П., третя особа- ПП фірма «Абрис» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Надані послуги:  Підготовка та подача до касаційної скарги на рішення господарського суду Рівненської області від 03.04.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 - 6 год. х 1000,00 грн./год. =6000,00 грн; Підготовка та подача касаційної скарги на додаткове рішення господарського суду Рівненської області від 16.04.2024  та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 - 1 год. х 1000,00 грн./год. =1000,00 грн; Підготовка та подача касаційної скарги на додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024  - 1 год. х 1000,00 грн./год. =1000,00 грн; Підготовка до участі та участь у судових засіданнях Верховного Суду по справі - 14.01.2025 та 08.04.2025 -  З год.х1000грн./год.=3000,00 грн. Загальна вартість наданих послуг: 11000 грн.
Дослідивши заяву скаржника про розподіл судових витрат, врахувавши відсутність заперечень позивача щодо такого розподілу цих витрат, надані заявником докази, ступінь складності справи, підтверджену документально вартість робіт та акт виконаних робіт, Верховний Суд вважає, що заявлена Підприємством сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн є такою, що підтверджена наданими доказами, у зв`язку з чим заява про відшкодування таких витрат підлягає задоволенню.
За змістом частини четвертої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.
6.  Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. Відповідно до частини першої статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
6.3. Зважаючи на викладене, касаційні скарги необхідно задовольнити частково, рішення судів попередніх інстанцій скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог. 
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скарг відповідача, то судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги (6441,6 грн з урахуванням коефіцієнта 0,8) та касаційної скарги (8588,8 грн з урахуванням коефіцієнта) покладаються на позивача.
Керуючись статтями 129,   300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Фізичної особи-підприємця Троянчука Олександра Петровича задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Рівненської області від 03.04.2024, додаткове рішення Рівненської області від 16.04.2024, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 та додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 у справі № 918/1332/23 скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лада-Полісся" (35331, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городок, вул. Штейнгеля Барона, 1, код ЄДРПОУ 22556519) на користь Фізичної особи - підприємця Троянчука Олександра Петровича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 15 030,4 грн судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, 11 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Рівненської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не  підлягає.
Головуючий                                                                                Н.  О.  Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

                                                                                          О. В. Случ