ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2025 р.                   Справа№ 927/175/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.
представників сторін: 
від заявника: не з`явився
від стягувача: Данильченко О.О.
від боржника: не з`явився
від заінтересованої особи: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 (Повний текст ухвали складено 28.01.2025.)
у справі №927/175/19 (суддя Моцьора В.В.)
заявник: Приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Веремій Іван Миколайович
стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк   "Приватбанк"
боржник: Фізична особа-підприємець Ткаленко Олександр Васильович
заінтересована особа:  ОСОБА_1 

                                                  ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали  господарського суду та мотиви її прийняття

          Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича від 15.01.2025 №73086958 про визнання частки боржника у майні, що належить на праві спільної сумісної власності, відмовлено повністю. 
          Відмовляючи у поданні приватного виконавця, суд першої інстанції зазначив, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що   ст. 335 ГПК України   підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цьому разі відповідно до   ст. 338 ГПК України   подання державного чи приватного виконавця розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від суб`єктного складу боржника та інших співвласників майна.
          За наявності спору про право   ст. 335 ГПК України   не підлягає застосуванню (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 2-24/494-2009 від 06.10.2020).
          Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах справи немає доказів того, що між боржником та Асіковою В.В. відсутній спір про право на транспортні засоби, а саме:
-транспортний засіб марка та модель: ЗИЛ 6000, рік випуску: 1986, колір: зелений, номерний знак: НОМЕР_1 , № двиг.: НОМЕР_2 , № шасі: НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ: НОМЕР_4 у розмірі частки;
-транспортний засіб марка та модель: BMW X4 2993, рік випуску: 2017, колір: білий, номерний знак: НОМЕР_5 , № кузова НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ: НОМЕР_7 у розмірі частки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів 

          Не погодившись з прийнятою ухвалою, Акціонерне товариство Комерційний банк   "Приватбанк" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025, а подання приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича від 15.01.2025 №73086958 про визнання частки боржника у майні, що належить на праві спільної сумісної власності, задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та  процесуального права.
Скаржник посилаючись на практику Верховного Суду, Європейського суду, зазначає, що за відсутності спору про право, визначення частки боржника у спільному майні має відбуватись саме за поданням приватного виконавця. Так, враховуючи відсутність спору про право щодо майна боржника, яким він володіє спільно з іншими особами, визначення частки боржника вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця, згідно з приписами ст. 335  ГПК України.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

Боржник   своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.   

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  10.02.2025 справу №927/175/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк      "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у справі №927/175/19 залишено без руху.
           19.02.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява Акціонерного товариства Комерційний банк      "Приватбанк" про усунення недоліків з доказами надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення до Приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича; а також -вмотивоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у справі №927/175/19 з обгрутнуванням причин поважності його пропущення. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк      "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у справі №927/175/19 та призначено до розгляду на 17.03.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 продовжено розгляд справи № 927/175/19 та відкладено розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк      "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 на 14.04.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 відкладено розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк      "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у справі № 927/175/19 на 07.05.2025.
Судове засідання 07.05.2025 не відбулось у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м.Києві, у зв`язку з чим увалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк      "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у справі № 927/175/19 призначено на 21.05.2025.
У судовому засіданні 21.05.2025 оголошено перерву у розгляді справи №927/175/19 для ухвалення рішення до 02.06.2025.

Явка представників сторін

Приватний виконавець, боржник та заінтересована особа у судове засідання, призначене на 02.06.2025, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями, наявними у матеріалах справи.
          Ухвали суду були направлені на адресу боржника, зазначену у заяві, яка відповідає адресі, наявній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернуті до суду з відміткою поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання".
          Частиною 5   ст. 242 Господарського процесуального кодексу України   визначено, що   учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
          Згідно з п.5 ч.6   ст. 242 ГПК України   днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення   чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
          У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою (повідомленою суду стороною) і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального   закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 904/9904/17.
          Крім того, у даному випадку, суд враховує, що за приписами ч. 1   ст. 9 ГПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
          Також, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1   ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
          Учасники справи не скористалися правом на участь у судовому засіданні 02.06.2025, заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило.
Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка сторін   обов`язковою в судове засідання не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених сторін.

Позиції учасників справи

Представник стягувача підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просила її задовольнити, оскаржувану ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 скасувати та подання приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича від 15.01.2025 №73086958 про визнання частки боржника у майні, що належить на праві спільної сумісної власності, задовольнити повністю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

          Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.05.2019 у справі №927/175/19 задоволено повністю позов Акціонерного товариства Комерційний банк   Приватбанк   до Фізичної особи-підприємця Ткаленка Олександра Васильовича,   стягнуто з відповідача на користь позивача 135 521,32 грн заборгованості за кредитом та витрати зі сплати судового збору у сумі 2 032,82 грн.
          Рішення суду набрало законної сили 06.06.2019 та на його примусове виконання виданий наказ у справі.
           19.10.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Веремієм Іваном Миколайовичем відкрите виконавче провадження № 73086958 з виконання наказу Господарського суду Чернігівської області від 06.06.2019 у справі № 927/175/19.
            19.10.2023 винесено постанову про арешт коштів боржника.
           20.10.2023 винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми стягнення.
           15.01.2025 приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича від 15.01.2025 №73086958 звернувся до Господарського суду Чернігівської області з поданням про визнання частки боржника у майні, що належить на праві спільної сумісної власності.
          В обґрунтування зазначеного подання приватний виконавець посилався приписи   ст.370 ЦК України, ст.   335,   338 ГПК України, ст.60,   70 Сімейного кодексу. Також зазначив, що станом на 15.01.2025 рішення суду від 06.06.2019 у справі № 927/175/19 залишається не виконаним, боржник не здійснює активних  дій щодо виконання рішення суду. Боржник - ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 з 22.07.2011 (актовий запис про шлюб №974 від 22.07.2011, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції), за якою зареєстровані два транспорті засоби, та на які набуто право спільної сумісної власності на майно подружжя. Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника.
          Із наведеного вбачається, що приватним виконавцем пред`явлено вимогу до фізичної особи ОСОБА_2 щодо майна, яке належить його дружині ОСОБА_1 та яке набуто останньою за час перебування у зареєстрованому шлюбі з боржником.          
          Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича від 15.01.2025 №73086958 про визнання частки боржника у майні, що належить на праві спільної сумісної власності, відмовлено повністю. 
          Відмовляючи у поданні приватного виконавця, суд першої інстанції зазначив, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що   ст. 335 ГПК України   підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цьому разі відповідно до   ст. 338 ГПК України   подання державного чи приватного виконавця розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від суб`єктного складу боржника та інших співвласників майна.
          За наявності спору про право   ст. 335 ГПК України   не підлягає застосуванню (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 2-24/494-2009 від 06.10.2020).
          Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах справи немає доказів того, що між боржником та ОСОБА_1 відсутній спір про право на зазначені вище транспортні засоби.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо мотивів, проте вважає, що подання приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича від 15.01.2025 №73086958 про визнання частки боржника у майні, що належить на праві спільної сумісної власності не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та підлягає закриттю,  з огляду на таке.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

          Відповідно до   статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному   законом   порядку.
          Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено   статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950   року.
          Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до   закону   підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені   Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII(далі - Закон України «Про виконавче провадження»).
          Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових   осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим   Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
          Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим   Законом   випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються   Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»   (частина перша   статті 5 Закону № 1404-VIII).
          За змістом ухваленого Господарським судом Чернігівської області судового рішення від 16.05.2019, позивач у цій справі - АТ КБ «Приватбанку»   звернувся до Господарського суду Чернігівської області за захистом свого майнового права, порушеного ФОП Ткаленком О.В. Господарським судом Чернігівської області розглянув спір у справі № 927/175/19, ухвалив відповідне рішення та видав наказ   06.06.2019   про стягнення з ФОП Ткаленка О.В. на користь АТ КБ «Приватбанку»    коштів.
          Згідно зі   статтею 10 Закону № 1404-VIII   заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
          Підставою звернення державного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання державного виконавця є необхідність здійснення примусового стягнення боргу із боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі,      частку боржника в цьому майні не визначено.
          Так, відповідно до частини третьої   статті 368 Цивільного кодексу України   майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
          При вирішенні питання про визначення частки в спільній сумісній власності слід враховувати, що відповідно до частини другої   статті 370 Цивільного кодексу України   у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними,   законом   або рішенням суду.
          Згідно з пунктом 3 частини першої   статті 57 Сімейного кодексу України   особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
          За загальним підходом, закріпленим у   статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
          Звідси   стаття 60 Сімейного кодексу України   містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
          Частиною першою   статті 61 Сімейного кодексу України   встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
          Відповідно до частини першої   статті 70 Сімейного кодексу України   у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
          Судом першої інстанції встановлено, що  згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян на підставі актового запису про шлюб за реєстраційним номером 974 від 22.07.2011 боржник ОСОБА_3  перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .
          Також судом встановлено, що за  інформацією РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях від 13.12.2024 за дружиною боржника ОСОБА_1 зареєстровані два транспортні засоби, а саме:  
- транспортний засіб марка та модель: ЗИЛ 6000, рік випуску: 1986, колір: зелений, номерний знак: НОМЕР_1 , № двиг.: НОМЕР_2 , № шасі: НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ: НОМЕР_4 ;
- транспортний засіб марка та модель: BMW X4 2993, рік випуску: 2017, колір: білий, номерний знак: НОМЕР_5 , № кузова НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ: НОМЕР_7 .
            За змістом частини шостої   статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»   стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
 Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений   статтею 335 ГПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
          Відповідно до   статті 338 Господарського процесуального кодексу України   процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.
          Частиною  першою    статті 2 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
          Згідно із частиною другою   статті 4 Господарського процесуального кодексу України   юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених   законом   до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених   законом   заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
          З наведених норм права, передбачених частиною шостою   статті 48 Закону № 1404-VIII, з урахуванням вимог статей   335,   338 Господарського процесуального кодексу України   вбачається, що у разі звернення державного або приватного виконавця з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таке подання розглядає суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення, за правилами господарського судочинства.
          Водночас, колегія суддів вважає, що провадження в частині вимог приватного виконавця стосовно визнання майна спільною сумісною власністю подружжя підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої   статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір щодо правового режиму майна подружжя не підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства, з огляду на наступне.
          У постанові   Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009 колегія суддів зазначила: «що під час розгляду подання державного чи приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не можуть застосовуватися норми Господарського процесуального кодексу України, які регулюють позовне провадження. Отже, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами   статті 335 Господарського процесуального кодексу України   (аналогія   статті 443 ЦПК України) не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   за наявності спору про право. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що   стаття 335 Господарського процесуального кодексу України   підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цьому разі відповідно до   статті 338 Господарського процесуального кодексу України   подання державного чи приватного виконавця розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від суб`єктного складу боржника та інших співвласників майна. Натомість за наявності спору про право   стаття 335 Господарського процесуального кодексу України   не підлягає застосуванню. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас, в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.   Пунктом 1 частини першої   статті 231 Господарського процесуального кодексу України   встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Оскільки в цій справі вбачається спір про право боржника з дружиною, яка вважає себе одноосібною власницею спірного майна, то судові рішення в частині визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, слід скасувати, а провадження в цій справі за поданням приватного виконавця в цій частині - закрити».
          Відповідно до   Конституції України   права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55); обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному   законом   порядку (частини перша, друга статті 129-1).
            Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи:
- «конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012);
- «держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга   статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини» (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
          Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у   законі   комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій   пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий   підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
          Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).
          З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене   статтею 6   Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі   «Shmalko. Ukraine» від 20.07.2004, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine»      від 07.06.2005, § 64 рішення у справі «Apostol.   Georgia»      від 28.11.2006, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy   v. Ukraine» від 15.10.2009).
          Таким чином,   визначений у   законі   порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
          Як встановлено частиною першою   статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»   виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим   Законом   заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
          У зв`язку з наведеним та з урахуванням відкритого виконавчого провадження виникає питання щодо порядку звернення до суду щодо визначення частки боржника у спільному майні   (позовне провадження, подання державного виконавця).
          Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.
          На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального   закону, що регламентують позовне провадження.
          Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами   статті 335 ГПК України   не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   за наявності спору про право.
          Тому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №2-591/11 дійшла висновку про те, що   стаття  443 ЦПК України ( у господарському процесі ст.335 ГПК України) підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.
          Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас, в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.
          В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.
          Покладення тягаря щодо повернення майна боржника на кредитора, який вже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням   статей   3,   8, частин першої, другої статті   55, частин першої, другої статті   129-1   Конституції України.
          Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового   рішення Законом України «Про виконавче провадження»   покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.
          Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті   4, частина четверта статті   42 ЦПК України).
          Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої   статті 56 ЦПК України).
          Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої   статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.
          Крім того,          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №2-591/11 звернула увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.
            За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої   статті 368 ЦК України   майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).
             У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої   статті 356 ЦК України   майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас, може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша   статті 366 ЦК України).
            Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, пункт 8.74).
            При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка взагалі не брала участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні (як у справі, що розглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами   розділу V «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах» ГПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею  6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
          Крім того, колегія суддів звертає увагу, що  виконавець просив визначити частку майна боржника у спільній сумісній власністі боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, а саме на транспортні засоби. Транспортний засіб - автомобіль є рухомою річчю, яку можна вільно переміщувати у просторі (ч.2 ст. 181 ЦК України).
          Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.1 ст. 183 ЦК України).
          Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст. 183 ЦК України). Тобто якщо втрачається цільове призначення речі, то вона є неподільною. Прикладом неподільних речей є транспортні засоби, побутова техніка, тощо (постанова Верховного Суду від 07.11.2022 у справі №725/7187/19).
          Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує:
(а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники);
(б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 707/2516/18).
          Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша   статті 358 ЦК України).
          У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023  у справі № 463/13099/21  зроблено такий висновок: «критерієм віднесення речей до рухомих визначається можливість їх вільного переміщення у просторі. Автомобіль є рухомою річчю. За критерієм подільності автомобіль є неподільною є річчю, тобто, такою, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення; законодавець в   ЦК України, як основному регуляторі приватних відносин, передбачив у частині другій   статті 366 ЦК України   механізм звернення стягнення на частку у праві спільної часткової власності на неподільну річ. Очевидно, що такий механізм може бути реалізованим у тому разі, якщо боржник у виконавчому провадженні (співвласник рухомої неподільної речі), з урахуванням вимог доброї совісті, повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про наявність правового режиму спільної часткової власності на рухому неподільну річ; у разі якщо боржник не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про правовий режим спільної часткової власності на рухому неподільну річ і відбулося звернення стягнення на рухому неподільну річ (продаж на торгах, передача стягувачу), то права та інтереси іншого співвласника (-ів), який (які) не є боржником (-ами), у спільній частковій власності на рухому неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації від недобросовісного співвласника, який не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про наявність правового режиму спільної часткової власності на рухому неподільну річ».          
          Отже, у  даній справі приватним виконавцем не надано належних доказів відсутності спору про право щодо транспортних засобів,  що є власністю ОСОБА_1 , яка не є стороною виконавчого провадження. Також ОСОБА_1 не підтверджує прав боржника на частку в майні, тому наявні ознаки наявності спору про право з ОСОБА_1 . Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку   розділу V «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах» ГПК України.   
          Тому, за наявності спору про право   стаття 335 Господарського процесуального кодексу України   не підлягає застосуванню.
          Якщо юрисдикційність спору залежить від суб`єктного складу сторін, то вона визначається виходячи із суб`єктного складу співвласників спірного майна. У зазначеній справі стверджуваними співвласниками були фізичні особи, тому колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на суб`єктний склад співвласників спірного майна спір підлягатиме вирішенню за правилами цивільного (а не господарського) судочинства. Оскільки виконавець помилково звернувся до господарського суду, колегія суддів вважає за необхідне  закрити провадження на підставі пункту 1 частини першої   статті 231 ГПК України.
          З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні подання про  визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Тому  ухвалу  Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025  у справі №927/175/19 слід скасувати, а провадження у справі №927/175/19 за поданням приватного виконавця - закрити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 4   статті 275 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю, або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк  "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025 у справі №927/175/19 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025  у справі №927/175/19 скасувати у даній справі підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі №927/175/19.
Судовий збір відповідно до    статті 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст.ст.231, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284  Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

                                         УХВАЛИВ:

           1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк                   "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025  у справі №927/175/19 задовольнити частково. 
2. Ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 27.01.2025  у справі №927/175/19 скасувати.
3. Провадження у справі №927/175/19 за поданням Приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія Івана Миколайовича від 15.01.2025 № 73086958 про визнання частки боржника у майні, що належить на праві спільної сумісної власності, закрити.
4. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на  апелянта.
5. Матеріали справи №927/175/19 повернути до Господарського суду Чернігівської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.         286-291      ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 02.06.2025.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім