ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1604/25 Справа № 204/197/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Сахарові Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року у складі судді Чудопалової С.В.
у справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року КП «Теплоенерго» ДМР звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 01 лютого 2009 між КП «Теплоенерго» ДМР та ОСОБА_1 було укладено договір № 383 на відпуск теплової енергії потреб опалення.
На виконання умов договору, постачальник взяв на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах, передбачені договором, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Проте, відповідач належним чином не виконував покладені на нього за договором обов`язки, рахунки та акти здачі-приймання теплової енергії своєчасно не отримував, оплату за надані послуги не проводив, у зв`язку із чим у останнього утворилася заборгованість у розмірі 122540,39 грн., в тому числі: основний борг: 11563,87 грн.; 3% річних: 407,66 грн.; інфляційні збитки: 1977,72 грн.; пеня: 4391,14 грн., яку просили стягнути в судовому порядку.
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року позов КП «Теплоенерго» ДМР задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» ДМР заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії у розмірі 115763,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 1977,72 грн., 3% річних у розмірі 407,66 грн. пені у розмірі 4391,14 грн. та судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а всього суму у розмірі 124962,79 грн. 
Рішення суду мотивовано наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення прав КП «Теплоенерго» ДМР, щодо не виконання відповідачем умов договору, та як наслідок утворення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, яка та не спростована останнім.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішенням, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду про задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач зобов`язаний надавати рахунки на паперовому носії не пізніше ніж за десять днів до завершення наступного за звітним місяця, таким чином за послуги надані в січні 2021 року, позивач зобов`язаний був надати рахунок до 18 лютого 2021 року, а за послуги надані в лютому 2021 року, відповідно до 21 березня 2021 року, що позивачем виконано не було. Вважає, що без виконання позивачем свого обов`язку щодо своєчасного надання йому рахунку за спожиту послугу, він позбавлений можливості оплати дану послугу, а тому, наявні підстави для застосування до спірних відносин приписів положень ст. 612 та 613 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу КП «Теплоенерго» ДМР просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення ХХ, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 147,4 кв.м.
01 лютого 2009 року між КП «Теплоенерго» ДМР та ОСОБА_1 укладено договір №383 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, за умовами якого теплопостачальне підприємство взяло на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався оплачувати теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах передбаченими цим договором.
Відповідно до п.3.2.1 договору, споживач теплової енергії зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені Договором.
За умовами договору, зокрема п.6.1, споживач теплової енергії щомісячно здійснює оплату за теплову енергію у розмірі 80% від планового місячного нарахування.
Відповідно до п.6.2 договору, споживач зобов`язаний щомісячно, до 15-го числа місяця наступного за розрахунковим, отримати розрахунок за фактично надані послуги. Кінцевий розрахунок споживач здійснює до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим шляхом безготівкового перерахування.
Зазначений договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 31 грудня 2011 року (п.10.1 договору), однак відповідно до п.10.6 Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.
На виконання умов договору, енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором.
Датою початку порушення зобов`язання є: за січень 2021 року з 22 лютого 2021 року; за лютий 2021 року з 22 березня 2021 року; за березень 2021 року з 21 квітня 2021 року; за квітень 2021 року з 21 травня 2021 року; за листопад 2021 року з 21 грудня 2021 року; за грудень 2021 року з 21 січня 2022 року; за січень 2022 року з 21 лютого 2022 року; за лютий 2022 року з 21 березня 2022 року; за березень 2022 року з 21 квітня 2022 року; за листопад 2022 року з 21 грудня 2022 року; за грудень 2022 року з 23 січня 2023 року; за січень 2023 року з 21 лютого 2023 року; за лютий 2023 року з 21 березня 2023 року; за березень 2023 року з 21 квітня 2023 року.
Таким чином, строк виконання вищевказаних помісячних зобов`язань, що випливають на підставі спірного договору, є таким, що настав.
Згідно розрахунку суми заборгованості відповідач має заборгованість перед позивачем за теплопостачання за період з січня 2021 року по березень 2023 року у розмірі 115763,87 грн. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв на електронну адресу відповідачу «oleg.lem.100@gmail.com»: рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за січень 2021 року 08 лютого 2021 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за лютий 2021 року 06 березня 2021 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за березень 2021 року 08 квітня 2021 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за квітень 2021 року 11 травня 2021 року; рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за листопад 2021 року 08 грудня 2021 року; рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за грудень 2021 року 12 січня 2022 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за січень 2022 року 10 лютого 2022 року; рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за лютий 2022 року 07 березня 2022 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за березень 2022 року 12 квітня 2022 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за листопад 2022 року 09 грудня 2022 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за грудень 2022 року 06 січня 2023 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за січень 2023 року 08 лютого 2023 року; рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за лютий 2023 року 07 березня 2023 року; рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за березень 2023 року 04 квітня 2022 року. 
27 січня 2023 року, 16 березня 2023 року та 15 серпня 2023 року відповідачу було направлено рахунки та акти прийому-передачі, на підтвердження чого позивачем надано реєстри, супровідні листи разом з фіскальними чеками, роздруківки сайту «Укрпошта».
Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання з оплати фактично наданих послуг позивача належним чином не здійснював, оплати не проводив, в результаті за період з січня 2021 року по березень 2023 року наявна заборгованість у розмірі 115763,87 грн., яка в добровільному порядку відповідачем не сплачена, а досудова вимога залишена без задоволення.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 598 ЦК України, визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За змістом ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно із ч.1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
У п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15.
Відповідно до ст.68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Згідно ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
На підставі ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом встановлено, що на адресу КП «Теплоенерго» від ОСОБА_1 за період з січня 2021 року по березень 2023 року не надходили скарги про ненадання, або надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг з постачання теплової енергії. Натомість, відповідач частково сплатив за спожиту теплову енергію за спірний період у загальному розмірі 16312,95 грн., тим саме підтвердив факт отримання останнім послуг від КП «Теплоенерго» ДМР.
Враховуючи приведений позивачем розрахунок заборгованості, який є обґрунтованим та достовірним, суд вважав, що права позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь з відповідача суми боргу за період з січня 2021 року по березень 2023 року у розмірі 115763,87 грн.
Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до п.7.3 договору, за неналежне виконання грошового зобов`язання споживач має сплатити пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу за весь період неналежного виконання зобов`язання споживачем, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.
Як вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості, сума інфляційного збільшення суми боргу складає 1977,72 грн., 3% річних складає 407,66 грн., пені 4391,14 грн. 
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення суду відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач зобов`язаний надавати рахунки на паперовому носії не пізніше ніж за десять днів до завершення наступного за звітним місяця, що позивачем виконано не було, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено та належним чином надано оцінку обставинам та доказам у справі, зокрема, щодо виконання позивачем свого обов`язку щодо своєчасного надання відповідачу рахунку за спожиту послугу, оскільки останній позбавлений можливості виконати зобов`язання щодо оплати цієї послуги, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та спростовуються положеннями ст. 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства), у розумінні яких, суд «не з`ясовує» та не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити та надати відповідні докази. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 09 квітня 2025 року
Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова
Судді: В.С. Городнича
Т.П. Красвітна