ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/737/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №695/2793/20 Категорія: 305010000 	Степченко М. Ю. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       15 квітня 2025 року                                                                                                     м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Новіков О.М.	
секретар	Широкова Г.К. 	

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Золотоніського міськрайонного суду м. Черкаси від 06.01.2025 (повний текст складено 15.01.2025, суддя в суді першої інстанції Степченко М.Ю.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Коробівської сільської ради, Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача – ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої діями посадової особи органу місцевого самоврядування, 

в с т а н о в и в :

у листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який остаточно був уточнений 05.11.2025, до Коробівської сільської ради, Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача – ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої діями посадової особи органу місцевого самоврядування. Зазначеним позовом позивач, зокрема, просила: визнати незаконними дії посадової особи Коробівської сільської ради - секретаря Дорошенко Т.А. при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_3 датованого 18.12.2008; стягнути з Коробівської сільської ради за рахунок державних коштів (бюджетних асигнувань) України на її користь матеріальну шкоду завдану незаконними діями посадової особи Коробівської сільської ради - секретарем Дорошенко Т.А. при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , датованого 18.12.2008 у розмірі 4 708 031,0764 руб. рф (Російських рублів) в гривневому еквіваленті за курсом валют на момент прийняття рішення та 400 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_3 . Позивачка є спадкоємцем першої черги, тому нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбургу в травні 2011 року була заведена спадкова справа № 50/2011. До спадкової маси після смерті ОСОБА_3 входили : квартира за адресою: АДРЕСА_1 , грошовий вклад у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США та побутове майно.
У 2011 році секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Дорошенко Т.В. було посвідчено заповіт від імені росіянки ОСОБА_3 , яка ніколи не була в цій місцевості, заднім числом, датувавши його 18.12.2008 на користь ОСОБА_4 , в якому підпис спадкодавця був виконаний іншою особою.
На підставі вказаного заповіту ОСОБА_4 було видано приватним нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбургу Перовим М.В. свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.01.2013 на вищевказану квартиру та 27.03.2012 приватним нотаріусом Черкаського Нотаріального округу Кравченком С.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 на грошові вклади у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США.
Заповіт разом із останнім свідоцтвом був визнаний недійсним за рішенням суду Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014, яке не змінено під час перегляду в апеляційній інстанції та не скасовано під час перегляду за нововиявленими обставинами, що підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.11.2019. При цьому судом установлено факт невідповідності в заповіті підпису ОСОБА_3 .
Протягом слухання справи про оскарження дійсності заповіту ОСОБА_4 позбувся спадкового майна 21.11.2017, яке на цей час знято з кадастрового обліку.
Вартість майна складає 9 416 062,15 руб. рф, що є еквівалентом 3 347352,64 грн., тому 1/2 частка вартості спадкового майна становить 1 673 676,32 грн.
Дії ОСОБА_5 призвели до завдання позивачці матеріальної шкоди у вигляді втрати частки спадкового майна, доходів від нього, а також моральної шкоди, яка полягала в душевних хвилюваннях, які виникли в зв`язку з тривалим судовим вирішенням спору щодо спадкування після смерті її матері, тривалих судових засідань, участі в проведенні слідчих (розшукових) дій в межах кримінальних проваджень, які тривали протягом 7 років, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду із вказаним позовом. 
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.01.2025 позовні вимоги задоволено частково, визнано незаконними дії посадової особи Коробівської сільської ради – ОСОБА_2 при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_3 , датованого 18.12.2008, та стягнуто з Коробівської сільської ради на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 150000,00 грн. У решті вимог відмовлено. Ухвалене рішення суду мотивовано тим, що кошти, які позивачка просить стягнути з відповідача в якості відшкодування заподіяної їй матеріальної шкоду вже відшкодовано за судовим рішенням в іншій справі, при цьому частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості, справедливості та зважав на реальність відшкодування.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 14.03.2025 апеляційну скаргу, вважаючи висновки суду помилковими, просить рішення суду скасувати в частині відмови у позовних вимог та задовольнити позов повністю. В обґрунтування помилковості висновків суду про те, що їй вже відшкодована вартість матеріальної шкоди у зв`язку з наявним судовим рішенням, звертала увагу, що рішення не виконано, тому не можна вести мову, що позивач отримала компенсацію за втрачену спадщину, отже висновок суду не відповідає обставинам справи. На момент звернення з позовом підстави для його задоволення існували і не зникли на даний час. Також скаржник вважає безпідставним визначений судом розмір в рахунок відшкодування суми відшкодування моральної шкоди, оскільки 14-річна боротьба позивача у багатьох як цивільних, так і кримінальних справах з вини відповідача не може, на її думку, коштувати лише 150 000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу Золотоніське управління Державної казначейської служби України Черкаської області заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача та вважає, що рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.10.2025 слід скасувати і постановити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України оскільки спір про визнання незаконними дій посадової особи Коробівської сільської ради підсудний суду адміністративної юрисдикції згідно з нормами КАС України.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14.07.2011. 
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12.10.1977 ОСОБА_3 являється матір`ю позивачки.
18.12.2008 секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області Дорошенко Тамарою Анатоліївною посвідчено заповіт ОСОБА_3 , відповідно до якого все майно, що буде їй належати на день її смерті, вона заповідає своєму сину ОСОБА_4 .
Згідно з листом №150 від 19.05.2011 позивачка ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса м. Єкатеринбургу з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 
27.03.2012 приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченком С.В. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад у розмірі 62 долара 11 центів США, що належали ОСОБА_3 
16.01.2013 нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області рф Перовим М.В. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру в АДРЕСА_1 .
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 в справі № 419/3259/12, яке набрало законної сили 20.11.2019, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа: Головне управління юстиції у Черкаській області, приватний нотаріус Золотоніського району Черкаської області Кравченок С.В. про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, заповіт ОСОБА_3 , посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області, 18.12.2008 та свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_4 . 27.03.2012 приватним нотаріусом Кравченком С.В. після смерті ОСОБА_3 , визнані недійсними. З мотивувальної частини даного рішення суду вбачається, що: спірний заповіт був підписаний невідомою особою від імені ОСОБА_3 , яка не мала на це права; не був прочитаний особисто заповідачем, що підтверджується відсутністю відповідної відмітки в заповіті; був поданий до державного реєстру після спливу трьох років від дати складання. Судом установлено, що при складанні заповіту не додержано загальних вимог, які є необхідними для чинності правочину, тому суд визнав заповіт недійсним.
Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_4 16.01.2013 нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області рф ОСОБА_6 на вище вказану квартиру недійсним не було визнане, оскільки позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні її позову до ОСОБА_4 , нотаріуса Перова М.В. про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання ОСОБА_4 таким, що не набув право власності на спадкове майно на підставі заповіту, що підтверджується копією ухвали Свердловського обласного суду від 11.02.2020 доданою до відзиву представником відповідача Коробівської сільської ради. 
За даними виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості від 05.06.2018 право власності на квартиру було зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії 21.11.2017 за ОСОБА_4 . Її вартість складала 9416062,15 руб. У подальшому 21.11.2017 квартира була відчужена ОСОБА_4 на підставі договору дарування на користь ОСОБА_7 .
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.10.2024 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію вартості 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 756 095,60 грн. 
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами. 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною другою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі в наслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
В той же час статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.
Сам обов`язок доведення наявності шкоди у справах за позовами до органів державної влади (органів місцевого самоврядування), наявність протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).
Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазначені збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з положеннями ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.
Далі, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (п. 57).
Судом встановлено, що секретар Коробівської сільської ради Дорошенко Т.А., будучи посадовою особо органу місцевого самоврядування, здійснила посвідчення заповіту після смерті ОСОБА_3 , з порушенням вимог чинності даного виду правочинів, що в результаті призвело до визнання його недійсним рішенням Красногрвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 у справі №419/3259/12, яке набрало законної сили 20.11.2019.
Отже, доведено, що секретар Коробівської сільської ради Дорошенко Т.А. при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_3 , датованого 18.12.2008, діяла не в межах повноважень та не в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому такі дії є незаконними. 
Водночас, постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.10.2024 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 756 095,60 грн. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди – стягнення з Коробівської сільської ради у розмірі 4 708 031,0764 руб. рф (російських рублів) в гривневому еквіваленті за курсом валют на момент прийняття рішення, адже мало б місце подвійне стягнення такої шкоди.
При цьому, за наявності порушення прав позивача в цій справі щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями посадової особи Коробівської сільської ради, апеляційний суд вважає, що вирішуючи спір у цій частині заявлених вимог, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд вірно врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, час та зусилля, необхідні для відновлення порушеного права, а також принципи розумності та справедливості та вірно дійшов висновку, що належним та достатнім засобом грошової компенсації моральної шкоди у цій справі буде 150 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо відмови у задоволені позову в частині стягнення матеріальної шкоди безпідставні, адже не спростовують висновку суду, що таке відшкодування призведе до подвійного стягнення,зважаючи на те, що рішення суду від 01.10.2024, згідно до якого на користь позивачки стягнуто вартість належної їй частини спадкового майна, набрало чинності. Посилання позивача, що матеріальна шкода наразі нею фактично не отримана, не є підставою для задоволення позову в цій частині, оскільки згідно до вимог чинного законодавства України рішення судів підлягають до обов`язкового виконання. 
Доводи апеляційної скарги щодо недостатнього розміру стягнутої шкоди для повного відшкодування усіх понесених позивачкою моральних страждань не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, адже розмір моральної шкоди було визначено судом виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, також враховано всі обставини справи, рівень та обсяг спричиненої шкоди. 
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.
Міркування Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про скасування рішення суду та закриття провадження у справі, оскільки даний позов підлягає розгляду згідно з нормами КАС України, апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що спір у даній справі виник у зв`язку із завданням шкоди особі протиправними діями посадової особи органу місцевого самоврядування, що врегульовано нормами цивільного законодавства, зокрема ст.ст.1172-1174 ЦК України. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Золотоніського міськрайонного суду м. Черкаси від 06.01.2025 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду м. Черкаси від 06.01.2025 у цивільній справі за позовом у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Коробівської сільської ради, Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача – ОСОБА_2  про відшкодування шкоди, завданої діями посадової особи органу місцевого самоврядування– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 17.04.2025.

Суддя-доповідач

Судді