ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 р. 	Справа № 520/15832/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за  апеляційними скаргами   ОСОБА_1  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 по справі № 520/15832/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1      третя особа                 ОСОБА_2 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Адвокат, Пілігрім Петро Олександрович, діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ОСОБА_2 , в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення командира ВЧ НОМЕР_1 у частині призначення щомісячної виплати грошового забезпечення за зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_4 , син зниклого безвісти, має право на отримання 100% виплат, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім?ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, оскільки є неповнолітнім сином військовослужбовця ОСОБА_3 , який зник безвісті 16.04.2023, а у повнолітнього сина ОСОБА_2 відсутнє право на виплати, оскільки згідно з абз.1 п.7 Постанови КМУ №884, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: зокрема, повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), однак він не є утриманцем, не проживав (не проживає) разом з батьком, оскільки жодного доказу, який вказує на те, що зниклий безвісти ОСОБА_3 утримував повнолітнього ОСОБА_2 , з огляду на це, ОСОБА_4 є єдиною особою, яка має право на вказані виплати.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії залишено без задоволення.
Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 р. заяву представника третьої особи про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.
В іншій частині вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення є незаконним та не обґрунтованим, таким, що порушує норми процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 р. по справі № 520/15832/24 та задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено без повного та всебічного розгляду, оскільки оскаржуване рішення про призначення виплати грошового забезпечення безвісти зниклого військовослужбовця ОСОБА_3 сину ОСОБА_2 не надано до суду, тобто відповідачем не доведено вірність прийнятого адміністративного рішення, а судом не досліджено всі докази.
Також позивач не погодилася з додатковим рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 р. по справі № 520/15832/24.
Вказала, що при ухваленні додаткового рішення від 22.10.2024 р. судом не було повідомлено та не надано позивачу час на подання своїх заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу.  Зазначила, що суд не мав підстав вирішувати питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу по суті, оскільки ОСОБА_2 не виконано передбачених вимог та не заявлено відповідну вимогу до ухвалення рішення. 
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Представником третьої особи ОСОБА_2 - Мух Катериною Борисівною подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 р. та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 р. по справі № 520/15832/24 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 р. та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 р. по справі № 520/15832/24 залишити без змін.
Представник третьої особи зазначила,  що доводи представника позивача про те, що рішення командира ВЧ НОМЕР_1 про призначення грошового забезпечення ОСОБА_2 не надавалося до суду є хибним, оскільки наказ №1744 від 17 травня 2023 року міститься у матеріалах справи №520/15832/24. Такий наказ Відповідач подав до суду першої інстанції 07 жовтня 2024 року разом із додатковими поясненнями у справі. Також зазначила, що заява про ухвалення додаткового рішення у даній справі 16 жовтня 2024 року була направлена на адресу Позивача - ОСОБА_1 , а також представнику позивача - адвокату Пілігріму П.О. Отже, саме з 16 жовтня 2024 року Позивач та її представник знали про наявність заяви про ухвалення додаткового рішення, мали змогу ознайомитися з нею та з доказами витрат на професійну правничу допомогу, відповідно, мали можливість підготувати та подати свої заперечення щодо такої заяви. 
На підставі положень п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу дійшла таких висновків.  
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 10.08.2016 року.
Згідно з витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин №20230626-1736 від 26 червня 2023 року ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження Україна, Харківська обл., Київський район, Харків, РНОКПП (ІПН) НОМЕР_4 набув статусу особи зниклої безвісті за особливим обставинам 13 червня 2023 року.
ОСОБА_3 також має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати вказана ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 15.04.2005 року.
Згідно з Постановою ВП № НОМЕР_8 від 30 травня 2023 року на підставі судового наказу №624/691/19 Кегичівського районного суду Харківської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 06 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_3 .
Довідкою від 09 червня 2023 року № 01-10/149 виданої ОСОБА_2 , підтверджено, що останній на момент спірних правовідносин є студентом ІІІ курсу денної форми здобуття освіти зі спеціальності НОМЕР_6 Харчові технології освітньо-професійної програми Зберігання, консервування та переробка м?яса ВСП «Харківський фаховий коледж харчової промисловості ДБТУ», строк навчання з 01 вересня 2020 року до 31 січня 2024 року. Також підтверджує навчання копія студентського квитка.
Згідно з відповіддю військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 2023 року, зазначено, що починаючи з 11.09.2023 року включно, належні для виплати молодшому сержанту ОСОБА_3 , перераховуються рівними частками на рахунковий номер ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Представник позивача звернувся до ВЧ НОМЕР_1 , із адвокатським запитом, в якому, зазначаючи про необхідність упорядкування майнових відносин між отримувачами грошового забезпечення зниклого безвісти, просив надати інформацію, а саме: заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ВЧ НОМЕР_1 про призначення виплати грошового забезпечення за зниклим безвісти ОСОБА_3 , із додатками та рішення командира ВЧ НОМЕР_1 про призначення виплати грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_3 сину ОСОБА_2 .
Не погодившись з тим, що грошове забезпечення безвісти відсутнього ОСОБА_3 було розподілено між його неповнолітнім сином ОСОБА_4 та повнолітнім сином ОСОБА_2 , позивач звернулася з позовом до суду.
Залишаючи без задоволення адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 є студентом та навчається на денній формі здобуття освіти в ВСП «Харківський фаховий коледж харчової промисловості ДБТУ», не досяг 23 років, а тому має право на отримання 50% виплати грошового забезпечення його батька ОСОБА_3 .
Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов?язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ст. 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов?язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов?язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Частиною першою ст. 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону №2011-XII встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім?ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з?ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» наказом Міністерства оборони України від  07.06.2018 № 260 було затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Розділом ХХХ Порядку №260 регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Відповідно до п. 2 Розділу ХХХ Порядку №260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім?ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Згідно з ч. 3 Розділу ХХХ Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Порядок виплати грошового забезпечення сім?ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 (далі - Порядок №884), визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).
Відповідно до п. 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім?я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім?ї з даними про прізвище, ім?я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім?ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Згідно з п. 5 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов?язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з?ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв?язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
Відповідно до п. 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року членом сім?ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать: а) неповнолітні; б) непрацездатні; в) інші особи, яких військовослужбовець зобов?язаний утримувати за законом; г) вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військово-навчальних закладів та навчальних закладів органів внутрішніх справ), стажисти до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними віку, встановленого для таких членів сім?ї військовослужбовця, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника; д) працездатні члени сім?ї військовослужбовця, що зайняті доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками військовослужбовця, які не досягли 8-річного віку, за інвалідом першої групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та визначеними законом іншими видами трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який надає члену сім?ї військовослужбовця право на трудову пенсію; е) інші особи, визнані утриманцями у встановленому порядку. У разі переведення військовослужбовця для подальшого проходження служби або навчання в інший населений пункт його утриманцями до надання житла сім?ї треба вважати і тих членів його сім?ї, які перебували раніше на утриманні військовослужбовця і залишились тимчасово проживати за попереднім місцем служби (п.3).
Відповідно до ч.6 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні.
Відповідно до ч.1 ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв?язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов?язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Тобто, дитина у віці до 23 років, яка є студентом денної форми навчання належить до членів сім?ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця, отже, така дитина має право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, що є безвісно відсутнім.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_2 є студентом та навчається на денній формі здобуття освіти в ВСП «Харківський фаховий коледж харчової промисловості ДБТУ» і не досяг 23 років, він має право на отримання 50% виплати грошового забезпечення його батька ОСОБА_3 .
Щодо доводів апеляційної скарги про неповне дослідження судом першої інстанції всіх обставин справи суд зазначає, що положення частини 4 статті 9 КАС України зобов?язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з?ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
У даному випадку судом вжито належних та необхідних за даних обставин заходів з метою офіційного з?ясування всіх обставин справи, шляхом, зокрема, витребування від відповідача по справі доказів, необхідних для надання оцінки доводам позивача.
Відповідачем було подано клопотання про долучення доказів по справі, зокрема щодо виплат по ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також надано додаткові пояснення, згідно з якими наказом командира військової частини НОМЕР_1 №1744 від 17.05.2023 затверджено результати службового розслідування за фактом зникнення безвісти ОСОБА_3 , у відповідності до якого останнього визнано зниклим безвісти військовослужбовцем та зазначено виплачувати грошове забезпечення у відповідності до Постанови КМУ № 884.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в адміністративному судочинстві діють два принципи: принцип змагальності сторін, який полягає у тому, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також принцип офіційного з?ясування всіх обставин у справі, за яким адміністративний суд вживає визначених законом заходів, необхідних для з?ясування всіх обставин у справі, зокрема щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
З огляду на принцип змагальності сторін, а також зважаючи на положення частини 1 статті 77 КАС України, на позивача також покладено обов?язок щодо доведення тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Однак у даному випадку позивачем не надано достатні докази, які у своїй сукупності свідчать про протиправність рішення щодо призначення щомісячної виплати грошового забезпечення за зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Матеріали справи містять копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 17.05.2023 №1744, згідно з яким наказано помічнику командира військово частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби виплату грошового забезпечення військовослужбовцю за призовом командиру 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 6 механізованої роти НОМЕР_7 механізованого батальйону, молодшому сержанту ОСОБА_3 , здійснювати на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884. 
13 липня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення члену сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця та надав копії відповідних документів.
Колегія суддів зазначає, що визначальним фактом у спірних відносин є саме здійснення щомісячної виплати грошового забезпечення за зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 сину ОСОБА_2 , з якою не погоджується позивач та  правомірність якої була встановлена судом першої інстанції і підтверджена в суді апеляційної інстанції. 
Крім того, суд зазначає, що пунктом 5 Порядку №884 передбачено обов?язок командир (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) розглянути протягом 15 днів подані документи та прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення та повідомити про це заявника в письмовій формі. Натомість, указаний пункт зобов?язує зазначати підстави прийнятого рішення лише у випадку відмови.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції по суті спірних відносин.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині оскарження додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 р. суд зазначає таке.
Задовольняючи частково заяву представника третьої особи про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі, суд першої інстанції, зважаючи на незначний обсяг матеріалів справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складність справи, значення справи для третіх осіб, дійшов висновку про те, що справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі 4000,00 грн., понесених у зв?язку з розглядом справи, які підлягають стягненню з позивача на користь 3-ої особи.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду з огляду на таке. 
Відповідно до частини 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Порядок розподілу судових витрат встановлений нормами статті 139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб?єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб?єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частинами 2, 3 зазначеної статті передбачено, що при задоволенні позову суб?єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб?єкта владних повноважень, пов?язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб?єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За правилами частини 11 статті 139 КАС України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Зміст цієї норми дає підстави для висновку, що право на відшкодування судових витрат, понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа, та залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Подібна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 15.08.2024 у справі №380/1417/23, від 29.06.2022 у справі №640/24854/19 та в постановах від 11.12.2024 у справі №494/1193/22, від 22.01.2020 у справі №808/2832/17, від 27.05.2021 у справі №480/6187/20, від 19.10.2021 у справі №520/13581/2020.
Колегія суддів зазначає, що в цій справі, третя особа заперечувала проти позову та підтримувала позицію відповідача, який виступає у цих правовідносин суб?єктом владних повноважень.
Таким чином, судові витрати, понесені заявником підлягали відшкодуванню у тому ж порядку, в якому відшкодовувались би судові витрати відповідача, тобто в порядку частини 2 статті 139 КАС України, положення якої передбачають відшкодування відповідачу - суб?єкту владних повноважень документально підтверджених витрат, пов?язаних лише із залученням свідків та проведенням судових експертиз, та не встановлюють стягнення в порядку розподілу судових витрат на сплату витрат на правничу допомогу, сплачених суб?єктом владних повноважень.
Отже, враховуючи вказане, при вирішенні питання відшкодування судових витрат, понесених третьою особою, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення з особи, яка не є суб?єктом владних повноважень, витрат на професійну правничу допомогу при відмові в задоволенні позову на користь суб?єкта владних повноважень КАС України не передбачено, а відтак і не можуть стягуватись такі витрати на користь третьої особи у цій справі.
Суд першої інстанції вищеозначеного не врахував, у зв?язку з чим дійшов помилкових висновків про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника третьої особи про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.
Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, зважаючи на порушення судом норм процесуального права, додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 р. підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 р. по справі № 520/15832/24  - залишити без задоволення.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 р. по справі № 520/15832/24 - залишити без змін.
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 р. по справі № 520/15832/24  - задовольнити.
          Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 р. по справі № 520/15832/24 -  скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні заяви Мух Катерини Борисівни - представника  третьої особи ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій