ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4588/23  Номер провадження 22-ц/814/411/25	Головуючий у 1-й інстанції Овчаренко  О. Л.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В.,
Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання – Сальної Н.О.,
прокурора – Нечволода П.В.,
представника відповідача – адвоката Баранова В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лук`яненка Олександра Андрійовича, на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 квітня 2024 року
у справі за позовом керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності, витребування земельної ділянки із незаконного володіння,
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року керівник Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 з одночасним припиненням усіх прав на земельну ділянку площею 2,000 га, кадастровий номер 5322887400:06:003:0002; 
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь власника земельної ділянки – Лубенської міської ради, земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,000 га з кадастровим номером 5322887400:06:003:0002.  
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач всупереч вимогам закону двічі скористалась правом на отримання у власність земельної ділянки одного виду цільового призначення у порядку приватизації, тоді як відповідно до статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Так, рішенням Тишківської сільської ради Лубенського району від 20.04.2016 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,50 га, кадастровий номер 5322887401:01:002:0042, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення на території АДРЕСА_1 , та передано земельну ділянку у власність останньої, яку вона у подальшому відчужила гр. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2017.  Однак, у 2021 році ОСОБА_1 повторно звернулась до органу місцевого самоврядування для затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та за рішенням Лубенської міської ради Лубенського району від 11.11.2021 їй було передано у власність ще одну земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 5322887400:06:003:0002, для ведення особистого селянського господарства за межами с. Тишки Лубенського району.
З огляду на це прокурором зазначено, що земельна ділянка площею 2,000 га з кадастровим номером 5322887400:06:003:0002 вибула із земель комунальної власності з порушенням закону внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду цільового призначення.
Оскільки Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області, як розпорядник земель комунальної власності територіальної громади міста Лубен Полтавської області (до якої віднесено територію Тишківської сільської ради Лубенського району) не вчинила дій щодо повернення земельної ділянки у власність держави, прокурор звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 квітня 2024 року позов керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності, витребування земельної ділянки із незаконного володіння задоволено у повному обсязі.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на нерухоме майно – земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,000 га кадастровий номер 5322887400:06:003:0002, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2515441753040 від 23.11.2021, та одночасно припинено право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,000 га кадастровий номер 5322887400:06:003:0002.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Лубенської територіальної громади в особі Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,000 га кадастровий номер 5322887400:06:003:0002.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 6 710,00 грн. 
Скасовано захід забезпечення позову, застосований ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04.10.2023 по справі №539/4588/23 (провадження №2-з/539/30/23) у виді накладення арешту на належну ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,000 га з кадастровим номером 5322887400:06:003:0002.      

Із вказаним рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника – адвоката Лук`яненка О.А.
В апеляційній скарзі представник відповідачки просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю та покласти на позивача понесені відповідачкою судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Обраний прокурором спосіб захисту в частині скасування державної реєстрації та припинення речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку не відповідає ефективному способу юридичного захисту, суперечить позовній вимозі про витребування земельної ділянки та судовій практиці Верховного Суду щодо належного способу захисту, зокрема у справах № 488/5027/14-ц, № 183/1617/16. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід було відмовити. 
Вказував, що задоволення позову прокурора призвело до недотримання критеріїв законності втручання у право особи на мирне володіння майном та порушило справедливий баланс між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнала такого втручання – ОСОБА_1 . Витребування земельної ділянки не є пропорційним легітимній меті, яку переслідував прокурор, заявляючи позов до суду. (правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17, провадження № 14- 201цс21).
Крім того, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а саме розгляд справи проведено за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило відповідачку можливості надати свої заперечення на позов прокурора.

17.12.2024 за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від представника Лубенської окружної прокуратури Чепурної Л.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив поданий з пропуском встановленого апеляційним судом процесуального строку на його подачу без обґрунтування поважності причин його пропуску.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження апеляційним судом було встановлено процесуальний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 02.12.2024 (а.с. 148), копію якої було доставлено 04.11.2024 до електронного кабінету Лубенської окружної прокуратури, як зареєстрованого користувача підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» (а.с. 150), а копію апеляційної скарги відповідача на рішення суду першої інстанції отримано Лубенською окружною прокуратурою, як зазначено у самому відзиві на апеляційну скаргу, – 10.09.2024. 
Тобто відзив Лубенської окружної прокуратури на апеляційну скаргу поданий з пропущенням процесуального строку на його подачу без поважних причин, отже до уваги апеляційним судом не приймається.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Тишківської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 20.04.2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,50 га кадастровий номер 5322887401:01:002:0042 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення на території АДРЕСА_1 та передано земельну ділянку у власність відповідача.
З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.05.2017, засвідченого приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Афанасьєвським Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 350, вбачається, що ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,5 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5322887401:01:002:0042.
Відповідно до рішення Лубенської міської ради Лубенського району від 11.11.2021 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 2 га, кадастровий номер 5322887400:06:003:0002, за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства за межами села Тишки Лубенського району та передано земельну ділянку у власність відповідача.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №345762533 від 08.09.2023 вбачається, що 23.11.2021 було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вищезазначену земельну ділянку, номер запису про право власності 45256379, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2515441753040.
Задовольняючи позов прокурора у повному обсязі, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 повторно скористалась правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності, що суперечить приписам частини четвертої статті 116 ЗК України, отже спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності з порушенням законодавства. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступного висновку.
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону).
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» відповідне повідомлення має бути здійснено прокурором до моменту подання позовної заяви та надходження її до суду.
В постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Апеляційний суд зазначає, що правовідносини, пов`язані з незаконним вибуттям земель із комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Підставою для набуття об`єднаною територіальною громадою права комунальної власності на землю є безоплатна передача їй землі державою. Оскільки право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів, кожне порушення закону щодо безпідставного заволодіння комунальною власністю є порушенням державних інтересів. Згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. 
Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання – додержання законності при здійсненні розпорядження земельними ділянками та їх повернення, як таких, що вибули поза волею власника (держави).
У даній справі прокурор виконав вимоги процесуального закону щодо обґрунтування в позові у чому полягає порушення інтересів держави, визначив орган, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
Так, з матеріалів справи вбачається, що Лубенською окружною прокуратурою за вих № 53-6685ВИХ-23 від 14.09.2023 повідомлено Лубенській міській раді про порушення інтересів держави переданням у власність  ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 5322887400:06:003:0002, за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, та необхідність вжиття заходів щодо її повернення шляхом звернення до суду із відповідним позовом. (а.с. 11)
На вказаний лист Лубенською міською радою в особі міського голови надано відповідь за вих № 01-15/5665 від 26.09.2023, відповідно до якої повідомлено про відсутність матеріалів, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 протиправних дій щодо заволодіння двома земельним ділянками, тому не заперечує проти звернення до суду прокурора. (а.с. 12)
Лубенською міською радою не було вжито заходів щодо подання до суду позову у розумний строк з моменту отримання повідомлення прокурора.
Листом за вих № 53-7333ВИХ-23 від 02.10.2023 на виконання норми абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Лубенською окружною прокуратурою повідомлено Лубенську міську раду про звернення прокурора до суду в інтересах держави. (а.с. 10) 

Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення відповідача про розгляд справи.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та її представник у суді першої інстанції – адвокат Юхимович О.В., були обізнані про розгляд справи місцевим судом.
ОСОБА_1 отримала рекомендованим листом з повідомленням копію позову з додатками та ухвалу суду про відкриття провадження у справі разом із судовою повісткою у підготовче засідання 02.11.2023 (а.с. 42-43); процесуальним правом на подачу відзиву на позов не скористалась в межах встановленого процесуального строку. Про обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи місцевим судом також свідчить її заява про відкладення судового засідання. (а.с. 78) 
04.12.2023 у справу вступив представник ОСОБА_1 – адвокат Юхимович О.В., який неодноразово подавав до суду першої інстанції заяви про відкладення розгляду справи (а.с. 55, 64, 69), а також безпосередньо приймав участь у підготовчому судовому засіданні 22.01.2024 (а.с. 71), подавав заяви про проведення судового засідання без його участі.
У судове засідання 30.04.2024 представник ОСОБА_1 – адвокат Юхимович О.В., подав заяву про проведення розгляду справи без його участі. (а.с. 84) 
За таких обставин апеляційним судом не встановлено порушень місцевим судом норм процесуального права щодо належного повідомлення сторони відповідача про розгляд справи.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо перегляду справи по суті спору.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частиною 1 та 2 статті 373 ЦК України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. 
Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 
Частиною 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель i споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. 
Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства – не більше 2 га.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. (ч. 4 ст. 116 ЗК України)
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.
Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для цього не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права, що були надалі відчужені.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Місцевий суд, встановивши у справі, що незважаючи на отримання у 2016 році у власність у порядку безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, ОСОБА_1 у 2021 році повторно звернулась до органу місцевого самоврядування та, всупереч вимогам ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України, незаконно на підставі рішення Лубенської міської ради Лубенського району від 11.11.2021 отримала у власність у порядку безоплатної приватизації земельну ділянку площею 0,50 га, кадастровий номер 5322887401:01:002:0042 з аналогічним цільовим призначенням, дійшов обґрунтованого висновку про її витребування у власність територіальної громади в особі місцевої ради.
При здійсненні функції з розпорядження землями комунальної власності, здійснюючи розгляд заяви ОСОБА_1 про передачу у власність останньої спірної земельної ділянки у порядку приватизації, посадові особи Лубенської міської ради не перевірили та встановили, що остання вже реалізувала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, та, відповідно до вимог ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, мали не допустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за повторною заявою ОСОБА_1 , відмовити у передачі їй спірної земельної ділянки у власність. 
Позовні вимоги прокурора в частині витребування земельної ділянки із володіння ОСОБА_1 є законними та обґрунтованим, а втручання держави у такий спосіб у право особи на вільне володіння своїм майном є виправданим у даному випадку, оскільки порушення визначеного законодавством порядку передачі землі у приватну власність певним особам порушує суспільний інтерес щодо законності розпорядження органом місцевого самоврядування землями комунальної власності, та обов`язку органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про витребування на користь держави земельної ділянки ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.
Доводи апеляційної скарги в частині порушення права відповідачки на мирне володіння своїм майном, гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), є необґрунтованими. 
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. 
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. 
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. 
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц). 
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що недотримання визначеного законодавством порядку передання земельних ділянок у приватну власність порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства, що тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. 
Дослідивши добросовісність дій відповідачки, підстави та послідовність набуття нею спірної земельної ділянки у власність, а також обставини її вибуття із володіння органу місцевого самоврядування, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що в даному випадку втручання відповідає як положенням статті 388 ЦК України (здійснене на підставі закону), так і критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідачка не позбавлена можливості в межах встановлених законодавством норм звернутися до уповноважених органів з метою отримання у власність у порядку приватизації земельної ділянки іншого виду використання. 
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та одночасного припинення речових прав на земельну ділянку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Прокурором у позові, окрім позовної вимоги про витребування земельної ділянки (що відповідає вимозі віндикаційного позову), заявлено ще вимогу про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з одночасним припиненням усіх прав на земельну ділянку площею 2,000 га, кадастровий номер 5322887400:06:003:0002.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, що скасування державної реєстрації права власності з одночасним припиненням усіх прав на земельну ділянку за фактичними обставинами спірних правовідносин не є належним способом захисту прав та інтересів позивача на земельну ділянку, натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову буде вирішено спір про право, і таке рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, як фактично, тобто повернення його у фактичне володіння, так і у власність цієї особи, однак, задовольняючи позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачкою з одночасним припиненням усіх прав на земельну ділянку, не обґрунтував чи є такий спосіб юридичного захисту належним та ефективним.
Встановлення судом, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту поновлення порушеного права, за захистом якого він звернуся до суду, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Правові висновки Верховного Суду про те, що витребування земельної ділянки є належним і достатнім способом захисту прав та інтересів держави у разі якщо земельна ділянка вибула із її володіння шляхом повторного використання відповідачем права на безоплатну приватизацію земельної ділянки в межах одного цільового призначення, наведені, зокрема, у справах: № 243/3501/22 (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2024 року), № 243/16/23 (постанова Верховного Суду від 05 березня 2025 року).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4  ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.  
Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, рішення суду першої інстанції в частині скасування державної реєстрації з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5322887400:06:003:0002 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Щодо розподілу судового збору.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури судового збору у сумі 6 710,00 грн слід скасувати та здійснити розподіл судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позову до суду Полтавською обласною прокуратурою сплачено судовий збір у сумі 5 368 грн (а.с 20, 25 т. 1) із розрахунку по 2 684 грн за кожну із двох заявлених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідачки на користь Полтавської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 684 грн, а також повністю сплачений Полтавською обласною прокуратурою судовий збір у сумі 1 342 грн (а.с. 20, 23) за подачу заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом першої інстанції, а всього: 4 026 грн.
За подачу апеляційної скарги відповідачем підлягав сплаті судовий збір у сумі 8 052,00 грн, із розрахунку: 5 368 х 150%. Відповідачем фактично сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у більшому розмірі (10 065 грн) (а.с. 116 т. 2). В частині надмірно сплаченого судового збору Законом України «Про судовий збір» передбачено окремий порядок повернення судового збору, тому надмірна сплачена відповідачем сума судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягає розподілу між сторонами у порядку ст. 141 ЦПК України. 
Враховуючи часткове задоволення позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 4 026,00 грн.
Здійснюючи взаємозалік витрат сторін, які підлягають стягненню у рівних сумах на користь одна одної, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України сторони слід звільнити від сплати судового збору на користь одна одної. 
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лук`яненка Олександра Андрійовича – задовольнити частково.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 квітня 2024 року в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,000 га кадастровий номер 5322887400:06:003:0002 з одночасним припиненням права приватної власності та в частині розподілу судових витрат – скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з одночасним припиненням права приватної власності – відмовити.
В іншій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 квітня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
Повний текст постанови складено 27 березня 2025 року.

Головуючий суддя                                                          Т.В. Одринська

Судді         В.П. Пікуль 

О.О. Панченко