ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3701/25 Справа № 199/2556/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.
при секретарі – Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора про припинення права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора про припинення права власності на нерухоме майно.
Позов мотивовано тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 травня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори належить право власності на 2/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , та 1/5 частки вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 29 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. Інша 2/5 частина вищезазначеного домоволодіння, на підставі свідоцтва про право власності від 25 березня 1968 року, виданого відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровського району, згідно рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів трудящих від 27 грудня 1967 року за №2017, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» та записаного в реєстрову книгу №231 за реєстровим №106, належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті жодний правонаступник із заявою про прийняття спадщини не звертався та спадкова справа після смерті гр. ОСОБА_3 не заводилась. 
Позивач зазначає, що для впорядкування правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння у зв`язку з руйнуванням 2/5 часток домоволодіння, позивач намагалася знайти родичів померлого ОСОБА_3 , але безуспішно. В зв`язку з тим, що фактично безхазяйне майно зруйноване, визнання його відумерлою спадщиною неможливе. Але так, як домоволодіння АДРЕСА_1 знаходиться на неприватизованій земельній ділянці, то відповідачем позивачка визначила вказала Територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд припинити право власності за ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності від 25 березня 1968 року, виданого відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровського району, згідно рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів трудящих від 27 грудня 1967 р. за №2017, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» та записаного в реєстрову книгу №231 за реєстровим №106.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за: ОСОБА_1 - на 2/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , та 1/5 частки вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 29 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А.(а.с.5, 29,30). 
Інша 2/5 частина вищезазначеного домоволодіння, на підставі свідоцтва про право власності від 25 березня 1968 року, виданого відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровського району, згідно рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів трудящих від 27 грудня 1967 року за №2017, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» та записаного в реєстрову книгу №231 за реєстровим №106, належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів трудящих від 27 грудня 1967 року за №2017 було визнано право власності за гр. ОСОБА_3 на 2/3 частини домоволодіння, яке розташовано на земельній ділянці АДРЕСА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ) від 17 липня 97, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
У статті 349 ЦК України передбачено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення. 
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суду були надані докази того, що 2/5 частки спірного домоволодіння відсутні у зв`язку зі знищенням будівель та споруд, які складали цю частку, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки доказів останнього позивачкою ані в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції надано не було.
Посилання в апеляційній скарзі на ч. 2 ст. 349 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки частину другу статті 349 виключено на підставі Кодексу № 2597-VIII від 18 жовтня 2018 року. 
У постанові від 23 грудня 2021 у справі № 5015/45/11(914/1919/20) Верховний Суд вирішив, що умовою припинення права власності згідно статті 349 ЦК України є наявність встановленого факту знищення майна під яким слід розуміти такий вплив на нього, в результаті якого об`єкт права власності припиняє своє існування. 
Отже, документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпним. 
За частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Жодних належних та допустимих доказів знищення вказаного нерухомого майна матеріали справи не містять.
Крім того, матеріали справи не місять доказів наявності або відсутності спадкоємців, після смерті ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 17 липня 2024 року постановлено витребувати з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори відомості про те, чи відкривалась спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і на момент смерті проживав за адресою: АДРЕСА_2 і хто прийняв спадщину. 
Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою надано лист у якому зазначено, що архівні справи за період з 1954 р. по 2007 р. передано на зберігання до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області. 
Клопотань про витребування вказаної інформації з Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області позивачкою надано не було.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року — залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 22 квітня 2025 року.
Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова