ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 710/1432/24		
Провадження № 22-ц/821/828/25		
Категорія: 311020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Гончар Н.І.
за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
представник  позивача: адвокат Різник Вікторія Павлівна
відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 
представник відповідача: адвокат Конопатський Олександр Олегович

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Конопатського Олександра Олеговича на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2025 року (ухваленого під головуванням судді Сивоконя С.С. в приміщенні Шполянського районного суду Черкаської області, повний текст судового рішення складено 26 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

27 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.08.2018 позивачка була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів згідно трудового договору №7 від 14.08.2018 до фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 на підставі наказу №13 від 13.08.2018. Договір був укладений на невизначений строк. Позивачка працювала продавцем непродовольчих товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований по АДРЕСА_1 . 08.12.2023 ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу №46 від 08.12.2023, що підтверджується записом №23 від 08.12.2023 в трудовій книжці позивачки.
Позивачка вказує, що при звільненні відповідач не провів повний розрахунок всіх сум, що належать до виплати, зокрема заробітної плати за період з 01.11.2023 по 08.12.2023 та компенсації за невикористані дні основної відпустки за період роботи з 14.08.2018 по 08.12.2023, оскільки відпустки позивачка жодного разу за п`ять років не отримувала. Заборгованість по виплаті заробітної платі не виплачена і по час звернення до суду.
Заборгованість із заробітної плати становить 31 612,30 грн, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 40 181,70 грн. Крім того, позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн, як мінімальну компенсацію за перенесені позивачем душевні страждання. Із письмовою вимогою до відповідача з приводу виплати заробітної плати, позивач зверталася 15.12.2023, однак вказана заява була залишена відповідачем без задоволення. Крім цього, зазначає позивачка, вона зверталася до органів Національної поліції України та до Державної служби України з питань праці щодо невиплати заробітної плати, однак, обидва звернення не дали позитивного результату.
Враховуючи наведене, позивач просила судпостановити рішення, яким стягнути з Фізичної особи –підприємця ОСОБА_2 на свою користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 31 612,30 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2023 по 08.06.2024 в розмірі 40 181,70 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн і судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2025 року позовні вимоги - задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані щорічні відпустки в розмірі 22 869,44 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2023 по 08.06.2024 в розмірі 22869,44 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6032,00 грн.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 500,47 грн.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави, судовий збір в розмірі 875,70 грн
У задоволенні решти вимог – відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що оскільки, відповідачем не було спростовано факту невиплати заробітної плати в частині компенсації за невикористані щорічні відпустки, то є доведеним та підтвердженим належними доказами факт невиплати заробітної плати при звільненні позивача у розмірі 22869,44 грн.
Враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 КЗпП України, перевищує загальний розмір заборгованості по заробітній платі при звільненні, тобто є очевидно неспівмірним із загальною сумою заборгованості, суд, посилаючись на висновки ВП ВС у справі № № 761/9584/15-ц від 26.06.2019, вважав справедливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до розміру суми, яка не була виплачена, тобто розміру невиплаченої компенсації за невикористані відпустки, а саме до 22 869,44 грн.
Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, а тому вважав розумною та справедливою моральну шкоду у розмірі 2 000 грн 00 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 28 березня 2025 року, представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Конопатський О.О., вважаючи оскаржуване рішення таким, що постановлене із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, просив суд скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2025 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що заробітну плату позивач отримала повністю, що підтверджується довідкою про доходи позивача від 15.10.2024 №1 та довідкою про видачу заробітної плати від 15.10.2024 №2, а також заявою позивача від 08.12.2024 про відсутність претензій до відповідача.
Згідно податкової звітності форми ОК-7 від 23.07.2024 відповідач разом із виплатою заробітної плати сплатив до бюджету всі належні податки та збори, а тому фактичних підстав для стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди працівнику у суда не було. 

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 05 травня 2025 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Різник В.П., вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Конопатського О. О. - залишити без задоволення. 
Крім того, представник ОСОБА_1 – адвокат Різник В.П. також просить суд апеляційної інстанції вирішити питання про стягнення із відповідача на її користь витрат за надану правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000,00 грн.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 14.08.2018 прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_2 продавцем непродовольчих товарів, що підтверджується записом за №22 від 14.08.2018 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 . Запис зроблено на підставі Наказу №13 від 13.08.2018.(том 1, а.с. 20-26).
Крім того, 14.08.2018 року між позивачем і відповідачем було укладено трудовий договір №7(том 1, а.с. 19)
Згідно запису №23 від 08.12.2023 ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Запис зроблено на підставі наказу №46 від 08.12.2023. 
Трудовий договір розірваний 08.12.2023 з відміткою «Звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП» ( том 1, а.с. 19, зворот).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 08.12.2023, остання не має претензій до ФОП ОСОБА_2 по факту її звільнення (том 1, а.с.56).
Відповідно до табелю нарахування заробітної плати за листопад 2023 магазин 205, наявні такі відомості прізвище – ОСОБА_1 , посада – старший касир, ставка – 9100,00, робочі дні – 22 (том 1, а.с. 53 зворот).
Відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форма ОК-7, дата формування виписки 23.07.2024, наявні відомості про доходи за листопад 2023 – 6800,00 грн, грудень 2023 – 24 812,30 грн (том 1, а.с. 69-70).
Згідно із довідкою про доходи від 15.10.2024 №1, ОСОБА_1 отримала у 2023 році (останні 6 місяців) такі суми заробітної плати: липень-листопад – по 6800,00 гривень, грудень – 24 812,30 гривень (том 1, а.с. 123).
У довідці ФОП ОСОБА_2 про видачу заробітної плати ОСОБА_1 , вказані виплати заробітної плати у розмірах, які відповідають довідці від 15.10.2024 № 1 (а.с.118).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Конопатського О.О. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України). 
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Як передбачено ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За приписами статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Відповідно до п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 №5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004, до фонду додаткової заробітної плати належить, в тому числі, і суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка у даній справі стверджує, що їй не була виплачена заробітна плата за листопад та грудень 2023, а також компенсація за невикористану відпустку, оскільки за період роботи вона жодного разу не перебувала у відпустці.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Разом з тим, за вірними висновками суду першої інстанції, доводи позивачки про неотримання заробітної плати за період листопад – грудень (по день звільнення) 2023 року спростовуються відомостями видачі заробітної плати за листопад та грудень 2023, які містять підпис позивачки, який остання підтвердила.
Водночас, суд першої інстанції вірно встановив той факт, що позивачкою доведено невиплату їй при звільненні компенсації за невикористані дні відпустки, який належними та допустимими доказами відповідачем не спростовано.
Посилання відповідача у поданій апеляційній скарзі на те, що заробітну плату позивач отримала повністю, що підтверджується довідками про доходи від 15.10.2024 №1 та про видачу заробітної плати від 15.10.2024 №2, податковою звітністю форми ОК-7 від 23.07.2024, а також заявою самої позивачки від 08.12.2024 про відсутність претензій до відповідача, є безпідставними, оскільки зазначені докази не підтверджують отримання працівником належних до виплати сум грошової компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні.
Саме по собі зазначення у заяві працівника від 08.12.2024 про відсутність претензій до роботодавця не може підтверджувати виплату такому працівнику коштів заробітної плати, адже такі обставини підтверджуються іншими засобами доказування, зокрема, платіжними відомостями про перерахунок коштів чи їх видачу під підпис працівнику.
За викладених обставин, суд першої інстанції у даній справі прийшов до обґрунтованих висновків про невиплату працівнику всіх належних при звільненні сум, зокрема, грошової компенсації за невикористані дні відпустки.
Так у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).
Суд першої інстанції у даній справі прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні з урахуванням правової позиції ВП ВС у справі № 761/9584/15-ц від 26.06.2019, враховуючи баланс інтересів обох сторін.
Разом з тим, з приводу даного питання апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Так, до 19.07.2022 діяла редакція статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строк виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, з 19.07.2022 відповідні правовідносини регламентуються вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.
Таким чином, застосування судової практики, яка була викладена у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин, тобто до 19.07.2022 року є недоцільним.
Аналогічний правовий висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 і колегія суддів вважає його таким, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
З огляду на викладене, правові підстави для зменшення суми грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні у даному випадку немає, проте, скаржник такі висновки суду у цій справі під сумнів не ставить та вони не є предметом апеляційного перегляду.
Зважаючи на те, що перерахунок середнього заробітку призведе до збільшення суми стягнення з відповідача, яка буде нараховуватися за шість місяців, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості змінити рішення суду першої інстанції на погіршення становища особи, яка подала апеляційну скаргу.
Суд апеляційної інстанції не може вийти за межі доводів апеляційної скарги, погіршивши при цьому становище заявника (особи, яка подала апеляційну скаргу). Зазначене узгоджується з принципом заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який відомий ще із часів римського права та існував у зв`язку з іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно з тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги – ВП ВС п.83 постанови від 12.06.2024 у справі №756/11081/20.
Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.
За обставин цієї справи невиплата працівнику належних при звільненні сум безсумнівно призводить до моральних страждань, пов`язаних з безпідставним порушенням основоположного конституційного права на оплату праці, що підтверджує обґрунтованість висновків суду першої інстанції у цій справі про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
За вірними висновками суду першої інстанції та на переконання судової колегії, вказана сума відповідає засадам розумності і пропорційності та не призводить до безпідставного збагачення позивача, що скаржником не спростовується.
Відтак не можна погодитися з апеляційними аргументами відповідача про те, що позивач не довела наявності у неї моральних страждань, як підстави для стягнення моральної шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Різник В.П. просила суд апеляційної інстанції вирішити питання про стягнення із відповідача на її користь витрат за надану правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000,00 грн.
На підтвердження таких витрат надано відповідні докази, а саме: договір про надання правничої допомоги №222від 04.03.2024 з додатковою угодою від 30.04.2025, акт виконаних робіт від 02.05.2025 та детальний опис робіт, виконаних адвокатом Різник В.П. в інтересах позивача при апеляційному перегляді справи.
З Акту виконаних робіт від 02 травня 2025 року вбачається, що адвокатом Різник В.П. надано такі послуги, як складання і подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, за які належить до сплати 4000 грн та представництво інтересів клієнта в судових засіданнях з розрахунку 1 судодень – 2000 грн.
Перевіривши надані докази в обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу, зважаючи на те, що розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції відбувся без виклику учасників справи в судове засідання, відповідно, адвокат Різник В.П. не здійснювала представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Конопатського Олександра Олеговича – залишити без задоволення.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції – залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Стягнути з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                          О.В. Карпенко

Судді                 Н.І. Гончар 
                                                                       
                                        О.М. Новіков