ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 947/4175/20
провадження № 61-15911св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи 
позивач - громадянин Турецької Республіки ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року адвокат Бобровник Д. О. в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Позов мотивований тим, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, не повертає борг.
Просив суд стягнути заборгованість:
за договором позики № 1 від 03 лютого 2017 року та розпискою від 03 лютого 2017 року до цього договору у розмірі еквіваленту 24 700,00 дол. США, а саме: 604 656,00 грн, три відсотки річних в розмірі 37 440,30 грн, відсотки за користування позикою у розмірі 212 789, 22 грн, пенею у розмірі 234 001,87 грн, в загальному розмірі 1 088 887,39 грн;
за договором позики № 1 від 05 серпня 2017 року та розпискою від 05 серпня 2017 року до цього договору суму еквівалентну 18 857,00 дол. США, а саме: 461 619,36 грн, три відсотки річних в розмірі 33 051,95 грн, відсотки за користування позикою в розмірі 182 301,71 грн, пенею в розмірі 206 574,66 грн, в загальному розмірі 883 547,68 грн;
за договором позики № 1 від 09 серпня 2018 року та розпискою від 09 серпня 2018 року до цього договору суму еквівалентну 40 486,00 дол. США, а саме: 991 097,28 грн, три відсотки річних в розмірі 17 998,33 грн, відсотки за користування позикою у розмірі 93 244,61 грн, пенею в розмірі 112 489,54 грн, в загальному розмірі 1 214 829,76 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом були досліджені розписки від 03 лютого 2017 року, 05 серпня 2017 року, 09 серпня 2018 року. Відповідно до тексту розписок неможливо встановити їх співвідношення з договорами позики. Так, в п. 8 усіх спірних договорів позики зазначено (російською мовою), що: «Настоящий договор считается заключенным с момента фактической передачи Займодавцем Заемщику сумму займа, что подтверждается распиской Заемщика, указанной в п. 4 настоящего договора». Однак п. 4 усіх спірних договорів позики не містять положень про складання розписки. В розписці від 05 серпня 2017 року не зазначено дату договору позики, на підставі якого відповідач отримав гроші. З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що зазначені договори позики та розписки укладались у Республіці Туреччині. В матеріалах справи міститься повідомлення № 20-4806 про неможливість надання висновку у цивільній справі № 947/4175/20 від 22 вересня 2020 року, згідно з яким неможливо встановити, що розписки та договори позики були підписані саме відповідачем.
Позивачем не доведено ані самого факту передачі грошей ОСОБА_2 , ані взагалі наявності на той час їх у позивача, їхнє походження. Оскільки грошові кошти за договором позики не передавались, він є неукладеним і з нього для його сторін не виникло жодних зобов`язань. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 520/5889/18.
Слід зазначити, що відповідно до листа Національного банку України від 11 листопада 2020 року індивідуальні ліцензії відповідно до вимог ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» за період з 01 січня 2005 року по 06 лютого 2019 року ОСОБА_2 не видавались. Також, відсутня інформація про валютні операції ОСОБА_2 за період з 07 лютого 2019 року по 11 листопада 2020 року. Відповідно до листа Державної митної служби України за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року немає відомостей щодо декларування грошових коштів, ввезених на митну територію України ОСОБА_2 . Тобто, зазначені листи підтверджують той факт, що на територію України ОСОБА_2 не переказував та не ввозив кошти у ці періоди.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Луба В. В. в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року скасовано й ухвалено нове судового рішення, яким позов адвоката Бобровника Д. О. в інтересах громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики з урахуванням пені та відсотків в загальному розмірі 3 187 264,83 грн, а також витрати зі сплати судового збору, за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 26 275,00 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем із достовірністю доведено обґрунтованість підстав позову, а саме те, що між сторонами у справі укладено договори позики, за якими позивач передав у борг грошові кошти в іноземній валюті, але позичальник ухиляється від повернення грошових коштів. Навпаки, ОСОБА_2 не спростовано підстави позову та не надано суду будь-які належні та допустимі докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, а саме, що він не підписував зазначені договори та розписки, грошові кошти від позивача не отримував.
Встановлено, що надані позивачем копії договорів позики від 03 лютого 2017 року, від 05 серпня 2017 року та від 09 серпня 2018 року та відповідних розписок про отримання грошових коштів об`єктивно підтверджують боргові зобов`язання: містять умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Представником позивача також надано в судовому засіданні та досліджено судом оригінали договорів позики від 03 лютого 2017 року, від 05 серпня 2017 року та від 09 серпня 2018 року та відповідних розписок про отримання грошових коштів.
За таких підстав колегія суддів дійшла висновку, що згідно з договором позики № 1 від 03 лютого 2017 року та розпискою від 03 лютого 2017 року до цього договору відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 24 700,00 дол. США на строк до 31 грудня 2017 року; згідно з договором позики № 1 від 05 серпня 2017 року та розпискою від 05 серпня 2017 року до цього договору відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 18 857,00 дол. США на строк 01 вересня 2017 року; згідно з договором позики № 1 від 09 серпня 2018 року та розпискою від 09 серпня 2018 року до цього договору відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 40 486,00 дол. США. Умови догорів позики та відповідних розписок на отримання грошових коштів позичальник не виконав, борг не вернув.
Дійсно, за клопотанням адвоката Гамарца О. С. в інтересах відповідача ОСОБА_2 була призначена судова почеркознавча експертиза для з`ясування питання, чи підписував відповідач вказані договори позики та відповідні розписки, проте відповідач не надав достатньо документів з вільними зразками підписів ОСОБА_2 та експериментальних зразків, тому у експертної установи не було можливості надати висновок, що підтверджується наявним у справі повідомленням № 20-4806 про неможливість надання висновку у цивільній справі № 947/4175/20 від 22 вересня 2020 року. Отже, відповідачем ОСОБА_2 у порушення положень статті 12, 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував зазначені договори та розписки та грошові кошти від позивача не отримував.
Представником позивача надано суду першої інстанції обґрунтований розрахунок заборгованості за договорами позики станом на 14 лютого 2020 року, який не був оспорений відповідачем.
Аргументи учасників справи
У листопаді 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до листа Національного банку України від 11 листопада 2020 року індивідуальні ліцензії відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» за період з 01 січня 2005 року по 06 лютого 2019 року ОСОБА_2 не видавались. Також в автоматизованій системі НБУ відсутня інформація про валютні операції ОСОБА_2 за період з 07 лютого 2019 року по 11 листопада 2020 року. Згідно з листом Державної митної служби України № 08-27/27-01/8.19/15521 від 19 листопада 2020 року за інформаційними базами даних Держмитслужби відомостей щодо декларування грошових коштів, ввезених на митну територію України громадянином ОСОБА_2 за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, не виявлено.
Вказані докази безпосередньо підтверджують той факт, що на територію України ОСОБА_2 не переказував та не ввозив кошти у календарні періоди, у які, за твердженням позивача, ним нібито були отримані кошти в іноземній валюті.
Судом першої інстанції законно і обґрунтовано встановлено, що не доведено ані самого факту передачі грошей ОСОБА_2 , ані взагалі наявності на той час їх у позивача, їхнє походження. 
Зазначені договори позики та розписки нібито укладались у Республіці Туреччині. Однак п. 4 усіх спірних договорів позики не містять положень про складання розписки. Крім того, в розписці від 05 серпня 2017 року не зазначено підстави, з якої відповідач нібито отримав гроші, що не дає можливості пов`язати договір позики № 1 від 05 серпня 2017 року із розпискою від 05 серпня 2017 року. Не встановлено, ким і за яких обставин складались тексти договорів позики та розписок у м. Стамбулі, тобто на території Турецької Республіки, російською мовою, враховуючи його категоричні заперечення як відповідача щодо підписання вказаних договорів та розписок і наявністю доказів, які спростовують факт отримання коштів за вказаними договорами.
Мотивувальна частина оскарженої постанови апеляційного суду в порушення вказаних вимог закону взагалі не містить аналізу доказів, не спростовано жодних висновків суду першої інстанції щодо відмови від позову, а є лише абстрактним переліком норм законодавства, посилань на практику Європейського суду з прав людини, яка не має жодного стосунку до предмета спору, без посилання та аналізу доказів саме у цій справі. Апеляційним судом не спростовано висновків суду першої інстанції, не було вжито жодних заходів для встановлення/відновлення фактичних обставин справи, в тому числі шляхом направлення відповідних запитів про надання правової допомоги, правових доручень згідно з Угодою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23 листопада 2000 року між Україною та Турецькою Республікою, ратифікованої Законом України № 2605-ІП від 05 липня 2001 року. Позивач ОСОБА_1 особисто не брав участі у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій.
В матеріалах справи відсутні відомості щодо участі перекладача при укладенні договорів про надання правової допомоги, роз`яснення їх змісту неволодіючому українською мовою громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 , в зв`язку з чим виникають обґрунтовані сумніви щодо надання повноважень та їх обсяг громадянином Турецької Республіки ОСОБА_1 представникам за договорами про надання правової допомоги від 03 лютого 2020 року з ТОВ «Адвокатський альянс «Баймуратов та партнери», та № 93 від 16 лютого 2021 року з адвокатом Луб В. В., зокрема щодо права на звернення до суду з позовною заявою.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17 та у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 520/5889/18).
Фактичні обставини справи
Судивстановили, що відповідно до договору позики № 1 від 03 лютого 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 24 700,00 дол. США до 31 грудня 2017 року.
Відповідно до договору позики № 1 від 05 серпня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 18 857,00 доларів США до грудня 2017 року.
Відповідно до договору позики № 1 від 09 серпня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 40 486,00 дол. США до 30 червня 2019 року.
Згідно з цими договорами підтвердженням отримання грошових коштів є підписані сторонами розписки.
Позивачем надані розписки від 03 лютого 2017 року, 05 серпня 2017 року, 09 серпня 2018 року.
У пункті 7 вказаних договорів позики зазначено, що у випадку порушення позичальником строку повернення позики, указаного у п. 2 договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 0,05 % від неповернутої суми позики за день прострочки.
Зазначені договори позики та розписки укладались у Республіці Туреччині.
Умови договорів позики та відповідних розписок на отримання грошових коштів позичальник не виконав, борг неповернув.
Відповідно до листа Національного банку України від 11 листопада 2020 року індивідуальні ліцензії відповідно до вимог статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» за період з 01 січня 2005 року по 06 лютого 2019 року ОСОБА_2 не видавались. Також відсутня інформація про валютні операції ОСОБА_2 за період з 07 лютого 2019 року по 11 листопада 2020 року.
Відповідно до листа Державної митної служби України за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року не має відомостей щодо декларування грошових коштів, ввезених на митну територію України ОСОБА_2 .
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договорами позики, який не оспорював відповідач, станом на 14 лютого 2020 року: 
за договором позики №1 від 03 лютого 2017 року та розпискою від 03 лютого 2017 року до цього договору заборгованість за позикою становить 1 088 887,39 грн, з яких основний борг - 24 700 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 604 656,00 грн, три відсотки річних - 37 440,30 грн, відсотки за користування позикою - 212 789,22 грн, пеня - 234 001,87 грн; 
за договором позики №1 від 05 серпня 2017 року та розпискою від 05 серпня 2017 року до цього договору заборгованість за договором позики становить в розмірі 883 547,68 грн, з яких основний борг - 18 857 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 461 619,36 грн, три відсотки річних - 33 051,95 грн, відсотки за користування позикою - 182 301,71 грн, пеня - 206 574,66 грн; 
за договором позики №1 від 09 серпня 2018 року та розпискою від 09 серпня 2018 року до цього договору заборгованість за договором позики становить в розмірі 1 214 829,76 грн, з яких основний борг - 40 486 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 991 097,28 грн, три відсотки річних - 17 998,33 грн, відсотки за користування позикою - 93 244,61 грн, пеня - 112 489,54 грн.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).
У частині першій, третій статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).
У постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17 на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України). 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року у справа № 520/5889/18 (провадження № 61-12967св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення позитивної дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Установивши, що відповідно до пункту 3.1 договору позики від 15 вересня 2017 року позикодавець надає позичальнику відповідну частину позики протягом 10 робочих днів після отримання позикодавцем від позичальника заявки про надання частини позики в розмірі відповідно до п. 2.3 цього Договору, а також те, що відповідно до пункту 3.4 зазначеного договору позикодавець надає позику позичальнику готівкою і про отримання відповідної частини суми позики позичальником складається розписка, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що грошові кошти за договором позики від 15 вересня 2017 року не передавались, а тому він є неукладеним. Оскільки договір позики від 15 вересня 2017 року є неукладеними, то з нього для його сторін (ОСОБА_1, ОСОБА_2) не виникло жодних зобов`язань. Оскільки договір № 1с про надання поворотної фінансової допомоги від 18 вересня 2017 року за своїми істотними умовами, змістом прав та обов`язків є договором позики, то до нього мають застосовуватись положення статей 1046 - 1053 ЦК України. Установивши, що відповідно до пункту 2.3 договір № 1с про надання поворотної фінансової допомоги від 18 вересня 2017 року поворотна фінансова допомога надається шляхом внесення грошових коштів до каси сторони 2 (ТОВ «СОЮЗ»), або перерахування грошових коштів на поточний рахунок Сторона 2 (ТОВ «СОЮЗ») з особового або іншого рахунку Сторони 1 (ОСОБА_2), суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що грошові кошти за договір № 1с про надання поворотної фінансової допомоги від 18 вересня 2017 року не передавались, доказів про сплату (передачу) грошей матеріали справи не містять».
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 523/1712/18 вказано, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц».
У статті 545 ЦК України  передбачено  презумпцію  належності  виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Встановивши, що надані позивачем договори позики від 03 лютого 2017 року, від 05 серпня 2017 року та від 09 серпня 2018 року, відповідні розписки про отримання грошових коштів підтверджують боргові зобов`язання відповідача, оригінали яких надані представником позивача в судовому засіданні та досліджені судом, відповідач борг не повернув, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не підписував зазначені договори та розписки і грошові кошти від позивача не отримував, наданий позивачем розрахунок заборгованості за договорами позики не спростував, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.
Наведені у касаційній скарзі доводи, що апеляційний суд не дослідив та не надав належної оцінки доказам, які містяться у справі, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко