РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/21472/20
Провадження № 22-ц/4815/492/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  
         
головуючого-судді – Шимківа С.С.,
суддів: – Боймиструка С.В., Хилевича С.В., 
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В.,

учасники справи за первісним позовом: 

позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_2 ,
–  ОСОБА_3 ,
треті особи – ОСОБА_4 ,
– ОСОБА_5 ,
– приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу
Мельничук Марина Степанівна,

учасники справи за зустрічним позовом: 

позивач –  ОСОБА_2 ,
відповідач –  ОСОБА_1 ,
треті особи – ОСОБА_4 ,
– ОСОБА_5 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Ромашко Людмилою Григорівною,  ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Штогрін Вікторією Святославівною на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2025 року (ухвалене у складі судді Панас О.В., повний текст рішення складено 27 січня 2025 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марина Степанівна, про поділ майна подружжя, про визнання майна особистою приватною власністю, про визнання пункту договору недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання 1/3 частини квартири спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя, -

       в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Ромашко Л.Г. звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марина Степанівна, про поділ майна подружжя, про визнання майна особистою приватною власністю, про визнання пункту договору недійсним.
Позов обґрунтовувала тим, що 30 листопада 2013 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. В шлюбі у них народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 та який знаходиться на її повному утриманні, оскільки ОСОБА_2 не сплачує аліменти, у зв`язку з чим у нього наявна заборгованість.
Домовленості щодо поділу майна, набутого під час шлюбу подружжя між ними не досягнуто.
Оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя то воно підлягає поділу між ними у рівних частинах.
При поділі майна подружжя слід враховувати, що вона, ОСОБА_1 , та її донька ОСОБА_5 мають 2/3 частки на праві приватної власності у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , її син – ОСОБА_6 , 2004 р.н., має право користування вказаною квартирою. Вони всі проживають за вказаною адресою. При цьому, відповідач, ОСОБА_2 , у зазначеній квартирі не проживає з кінця липня 2020 року.
Право особистої приватної власності позивачки ОСОБА_7 на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 доводиться тим, що ця частка була придбана за її особисті кошти з продажу 2/3 частки попередньої квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності.
Вважала недійсним п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1140, оскільки в письмовій заяві від 21 грудня 2017 року, реєстраційний номер 1139, відповідач зазначив що надає згоду на купівлю та укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_2 , яка набувається в спільну сумісну часткову власність.
Вказаний пункт 13 договору суперечить п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, п.п. 4.2, 4.4. п. 4 глави 1 розділу II "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5.
Надавши згоду під час укладання договору купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_2 порушив право особистої приватної власності позивачки ОСОБА_1 .
Просила суд:
визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним пункт 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1140;
здійснити розподіл спільного майна подружжя, а саме меблі та побутову техніку, згідно заяви про зміну предмету позову від 15.04.2021, подану до суду 16 квітня 2021 року, згідно з яким: 
виділити та визнати за ОСОБА_1 , право власності на: диван, розкладний, сіро-білого кольору, виробник невідомий, орієнтована вартість - 6 000 грн., телевізор марки SAMSUNG, діагональ 40 (орієнтована вартість - 6 000 грн); меблі кухонні (кухня), виготовлено під замовлення (орієнтована вартість - 2,0 000 грн.); стіл столовий (орієнтована вартість - 5 000 грн.); вбудована поверхня PYRAMIDA (вартістю 5 499,00 грн.); вбудована духовка PYRAMIDA, модель F 80 EPL GBL, серії 0292001-00-000504 (вартістю 8 499,50 гри.); кухонна витяжка модель TL 6611 А 1000 (орієнтована вартість - 2 500 грн.); холодильник марки LG (вартістю 11 999,00 грн.); мікрохвильова піч марки LG (орієнтована вартість - 2 500 грн.); пральна машина марки WHIRLPOOL (орієнтована вартість - 9 000 грн.); всього на суму - 76 997,50 грн;
виділити та визнати за відповідачем, ОСОБА_2 право власності на: телевізор марки SAMSUNG, діагональ 55 UE55NU7400UXUА, (вартістю 32 915,83 грн.); телевізор марки LG, діагональ 32 (орієнтована вартість 5 000 грн.); диван кутовий, виробник невідомий (орієнтована вартість - 10 000 грн.); диван чорного, кольору, з матеріалу: замінник шкіри, виробник невідомий (орієнтована вартість 6 000 грн.); кондиціонер марки LG (вартістю 22 149 грн.); посудомийна машина BOSH SPV 40 (вартістю 9 899, 00 грн.); всього на суму - 85 963,83 грн.
09 березня 2021 року ОСОБА_2 , через свого представника – адвоката Штогрін В.С., подав зустрічну позовну заяву, у якій просив суд:
визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , зареєстровану за ОСОБА_1 , спільним сумісним майном подружжя – ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; 
виділити у власність ОСОБА_2 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 ; 
виділити у власність ОСОБА_2 : телевізор марки SAMSUNG, діагональ 40, орієнтовною вартістю – 6 000,00 грн; кондиціонер марки LG, орієнтовною вартістю 5 000,00 грн; кухонну витяжку модель TL 6611 A 1000, орієнтовною вартістю – 2 500,00 грн; вбудовану поверхню PYRAMIDA, орієнтовною вартістю 5 499,00 грн); телевізор марки SAMSUNG, діагональ 55 UE55NU7400UXUA, орієнтовною вартістю 27 000,00 грн; пральну машину марки WHIRLPOOL, орієнтовною вартістю – 9 000,00 грн; загальною вартістю 54 999,00 грн.      
В обґрунтування вимог вказував, що у період перебування у шлюбі ними було придбано 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 . 1/3 вказаної квартири було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 .
Дана квартира була в непридатному стані для проживання, в ній було проведено повне перепланування та капітальний ремонт за рахунок коштів, які зароблялися ОСОБА_2 , а відтак істотно збільшилась вартість квартири.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марина Степанівна, про поділ майна подружжя, про визнання майна особистою приватною власністю, про визнання пункту договору недійсним задоволено частково.
Виділено у власність ОСОБА_1 наступне майно:
диван, розкладний, сіро-білого кольору, виробник невідомий, орієнтована вартість - 6 000 грн.,
телевізор марки SAMSUNG, діагональ 40 (орієнтована вартість - 6 000 грн);
меблі кухонні (кухня), виготовлено під замовлення (орієнтована вартість - 20 000 грн.);
стіл столовий (орієнтована вартість - 5 000 грн.);
вбудована поверхня PYRAMIDA (вартістю 5 499,00 грн.);
вбудована духовка PYRAMIDA, модель F 80 ЕРL GBL, серії 0292001 -00- 000504 (вартістю 8 499,50 грн.);
кухонна витяжка модель ТL 6611 А 1000 (орієнтована вартість-2 500 грн.); 
холодильник марки РО (вартістю 11 999,00 грн.);
мікрохвильова піч марки LG(орієнтована вартість - 2 500 грн.);
пральна машина марки WHIRLPOOL(орієнтована вартість - 9 000 грн.)
Всього виділено майна на загальну суму - 76 997,50 грн.
Виділено у власність ОСОБА_2 наступне майно:
телевізор марки SAMSUNG, діагональ 55 UE55NU7400UXUA (вартістю 32 915,83 грн.);
телевізор марки LG, діагональ 32 (орієнтована вартість 5 000 грн.);
диван кутовий, виробник невідомий (орієнтована вартість - 10 000 грн.);
диван, чорного кольору, з матеріалу: замінник шкіри, виробник невідомий (орієнтована вартість - 6 000 грн.);
кондиціонер марки LG (вартістю 22 149 грн.);
посудомийна машина В0SH SPV 40 (вартістю 9 899, 00 грн.).
Всього виділено майна на загальну суму - 85 963,83 грн.
Визнано за ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вимоги щодо визнання недійсним пункт 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С. , зареєстрованого в реєстрі за №1140.
ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання 1/3 частини квартири спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя.
Рішення мотивовано тим, що 1/3 частини спірної квартири була придбана за особисті кошти позивачки ОСОБА_1 , які вона мала з продажу 2/3 частки квартири, яка їй належала ще до шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , а тому наявні законні підстави для визнання 1/3 частки кв. АДРЕСА_2 особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_1 . 
При цьому здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.
Зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, у зв`язку з його недоведеністю.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Ромашко Л.Г., оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням Рівненського міського сулу Рівненської області у частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С., зареєстрованого в реєстрі за № 140.
У зв`язку з тим, що 1/3 частки спірної квартири придбавалася ОСОБА_1 за свої особисті кошти, які вона мала з продажу 2/3 квартири особистої власності, то ОСОБА_2 , як другий із подружжя, не мав надавати зголи на укладання договору купівлі-продажу спірної квартири.
Відтак вказаний пункт 13 договору суперечить п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, п.п. 4.2, 4.4. п. 4 глави 1 розділу II "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5.
Надавши згоду, під час укладання договору купівлі-продажу квартири, відповідач ОСОБА_2 порушив право особистої приватної власності по позивачки ОСОБА_1 .
Просить суд скасувати оскаржуване рішення, в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні вимоги про визнання недійсним пункту 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Мариною Степанівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1140. та ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати недійсним пункт 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 . ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Мариною Степанівною, зареєстрованого в реєстрі №1140, а в решті - рішення залишити без змін.
24 лютого 2025 року ОСОБА_2 , через свого представника – адвоката Штогрін Вікторію Святославівну, подав апеляційну скаргу на рішення Рівненського міського суду, у якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.
Вказує, що судом під час винесення оскаржуваного рішення суду не враховано ту обставину, що ОСОБА_1 жодним належним та допустимим доказом не доведено, які саме кошти було використано для придбання спірної 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .
Під час розгляду справи сторонами не заперечувалась та обставина, що кошти на придбання квартири знаходилися у ОСОБА_2 , і саме він передавав дані кошти продавцю, а відтак суперечливим є твердження ОСОБА_1 , що для придбання 1/3 частини спірної квартири були використані саме її кошти від продажу однокімнатної квартири.
Додає, що в шлюбі за рахунок коштів заощаджених ОСОБА_2 до одруження, істотно збільшилася вартість квартири АДРЕСА_2 як цілого об`єкту нерухомості так і 1/3 його частини зокрема. 
Один із співвласників даної квартири – ОСОБА_5 , неповнолітня дитина, яка не має власних доходів, а другий із співвласників – ОСОБА_4 , мама ОСОБА_2 і власних коштів на проведення ремонтних робіт вона не надавала, а відтак ремонт в повному обсязі було виконано за рахунок коштів ОСОБА_2 .
За рахунок проведених ремонтних робіт квартира не лише суттєво зросла у вартості, а й змінила свою внутрішню конфігурацію та по факту стала новим об`єктом нерухомості, що безперечно є новим об`єктом нерухомості, яке не можна відокремити від спірного об`єкта нерухомості.
Пропонує свій варіант поділу майна подружжя:
виділити у власність ОСОБА_2 :
телевізор марки SAMSUNG, діагональ 40дюймів, орієнтовною вартістю – 6 000 грн;
кондиціонер марки LG, орієнтовною вартістю – 5 000,00 грн;
кухонну витяжку, модель TL6611А1000, орієнтовною вартістю – 2 500,00 грн;
вбудовану поверхня PYRAMIDA, орієнтовною вартістю – 5 499 грн;
телевізор марки SAMSUNG, діагональ 55, орієнтовною вартістю – 27 000 грн;
пральну машину марки WHIRLPOOL, орієнтовною вартістю – 9 000 грн. загальною вартістю – 54 999,00 грн.
виділити у власність ОСОБА_1 :
диван кутовий, невідомий виробник, орієнтовною вартістю – 10 000 грн стіл столовий, орієнтовною вартістю – 5 000,00 грн;
холодильник марки LG, вартістю 11 999 грн;
посудомийна машина BOSH SPV 40, орієнтовною вартістю – 10 999 грн;
вбудована духовка PYRAMIDA, модель F 80 ЕРL, GВL, серія НОМЕР_1 , орієнтовною вартістю – 8 499,50 грн.
мікрохвильова піч марки LG, орієнтовною вартістю – 2 500 грн.
диван, виробник невідомий, орієнтовною вартістю – 6 000 грн.
диван, виробник невідомий, орієнтовною вартістю – 6 000 грн.
телевізор марки LG, діагональ 32, орієнтовною вартістю – 5 000 грн.
загальною вартістю – 65 997,50 грн.
ОСОБА_2 вважає, що саме запропонований ним варіант поділу дозволяє забезпечити найбільш комфортні умови для проживання у даній квартирі його сина.
Вказує, що телевізори по своїй суті є елементами розкоші та не можуть становити основу комфортного проживання дитини, що не враховано судом першої інстанції.
Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 
14 березня 2025 року представником ОСОБА_2 – адвокатом Штогрін Вікторією Святославівною, подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Вказує, що не заявляючи вимогу про визнання недійсною заяви ОСОБА_2 від 21.12.2017 року, якою він згідно ст. 65 СК України надав ОСОБА_1 згоду на купівлю спірної квартири та на укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 погоджується зі змістом даної заяви, її значенням для укладення спірного договору, тому п. 13 договору не може бути за таких обставин визнаний недійсним. 
18 березня 2025 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Ромашко Л.Г. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Зазначає, що в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що на придбання спірної квартири з сімейного бюджету було витрачено 1500 дол США, а інші кошти були з продажу квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_10 та ОСОБА_5 та 10000 дол США надала його мама ОСОБА_4 .
Окрім того, в суді першої інстанції ОСОБА_2 не надавав пояснення про внесення коштів в спірну квартиру з продажу автомобіля.
Отже, поведінка ОСОБА_2 є суперечливою, яка спрямована на несправедливе позбавлення позивачки ОСОБА_1 частки у праві власності на спірну квартиру.
Твердження апелянта ОСОБА_2 про істотне збільшення вартості спірної квартири не доведено належними та достатніми доказами.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , яка працює ріелтором, пояснила, що квартира по технічному паспорту була двохкімнатною, але продавалася як чотирьох кімнатна, а визначені в старому технічному паспорті приміщення – кладові, були повністю придатні для проживання (були вікна, двері, опалення). Приміщення під кухню-студію було готове до фарбування, у ванній кімнаті повністю був зроблений ремонт.
Додає, що враховуючи факт проживання малолітньої дитини сторін разом зі позивачкою ОСОБА_12 в спірній квартирі, а також проживання в ній інших співвласників квартири, присудження ОСОБА_1 вмонтованих кухонних меблів та вмонтованої побутової техніки (поверхня для варіння, духовка, витяжка), а також такої побутової техніки, як холодильник, мікрохвильова піч, пральна машина, один диван та телевізор ОСОБА_13 (діагональ 40) відповідатиме інтересам малолітньої дитини ОСОБА_14 та позивачки, яка на сьогодні самостійно утримує дитину, зважаючи на значну заборгованість відповідача ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання дитини.
Просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 ..
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що з 30 листопада 2013 року по 11 січня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року у справі № 569/17530/20.
Від шлюбу у сторін народився син – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., про що 11.06.2014 р. складено актовий запис № 1499, зареєстрований Відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції, який після розірвання шлюбу проживає з ОСОБА_1 (а.с. 17-18, том 1).
01 грудня 2017 року ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала з ОСОБА_15 (покупець) договір купівлі-продажу, згідно якого продала останній належну їм на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Дана квартира належала на праві власності: ОСОБА_1 – 2/3 частки та ОСОБА_5 – 1/3 частки на підставі договору, посвідченого 07.07.2012 року р.№622, Прокопчуком О.П., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, який зареєстрований 27.07.2012 року КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" згідно витягу №34982435 про державну реєстрацію прав за номером запису:232-16172 в книзі:20, реєстраційний № 5468573. Згідно умов договору квартиру продано за 526 500,00 грн., що станом на 01.12.2017 року еквівалентно 19 500,00 дол. США (а. 35, том 1).
Розпорядженням Рівненського міського голови від 21 листопада 2017 року за №1056-р "Про вчинення правочинів стосовно нерухомого майна" надано дозвіл ОСОБА_1 на вчинення правочинів щодо відчуження квартири АДРЕСА_3 , співвласником якої є малолітня ОСОБА_5 , 2004 р.н. та право користування якою має малолітній ОСОБА_6 , 2014 р.н., за умови одночасного набуття у власність на ім`я малолітньої ОСОБА_5 рівноцінної частки квартири АДРЕСА_2 та забезпечення права користування квартирою малолітнім ОСОБА_6 . 
19 грудня 2017 року батьком малолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_16 складена заява, посвідчена Клекоцюк А.Д., приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області, зареєстрована в реєстрі № 810, якою ОСОБА_16 надав згоду на купівлю частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я своєї малолітньої доньки – ОСОБА_5 (а.с. 36, том 1).
21 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М. С. за реєстраційним № 1140, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 придбали в ОСОБА_3 спірну квартиру АДРЕСА_2 в рівних частках, по 1/3 ідеальної частки для кожного. Як встановлено судом ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 37, том 1)
Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017 року продаж за домовленістю сторін вчинено за 44971,00 грн, які продавець повністю отримала від покупців до підписання цього договору.
Згідно розписки ОСОБА_3 від 21.12.2017 року, копія якої наявна в матеріалах справи, ОСОБА_3 продала для ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та отримала від неї суму в розмірі 28500 дол США (а.с. 40, том 1) 
Згідно пояснень наданих ОСОБА_2 в суді першої інстанції, сім`єю було придбано квартиру, вартістю 28500,00 дол США, за кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу однокімнатної квартири за 19 500,00 дол. США, а 10 000 дол. США додала його мати – ОСОБА_4 , оформивши своє право власності на 1/3 частку у спірній квартирі.
Як пояснила допитана як свідок в суді першої інстанції ОСОБА_11 , вона надавала сторонам послуги з підбору квартири, оскільки працювала в агентстві нерухомості. Квартира купувалася як 4-х кімнатна, частково була відремонтована, зокрема: ванна кімната, вікна замінені, вхідні двері були броньовані, деякі кімнати мали чорнову шпаклівку, туалет був без ремонту, в одній з кімнат був укладений покриття – ламінат. Ціна квартири була в межах 30 тис.доларів.
Матеріалами справи підтверджено, що після придбання спірної кватири АДРЕСА_2 сторонами проведено ремонтні роботи з реконструкції квартири з її переплануванням.
Прогнозована (імовірна) вартість ремонтно-будівельних робіт по ремонту спірної квартири, згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 20.03.2023 року № 2791 становить 295450,00 грн. в тому числі будівельних матеріалів 228 433,00 грн., заробітної плати 67 017,00 грн (а.с. 127, том 2).
У вказане житло сторонами придбано рухоме майно: диван, розкладний, сіро-білого кольору, виробник невідомий; телевізор марки SAMSUNG, діагональ 40; меблі кухонні (кухня), виготовлено під замовлення; стіл столовий;вбудовану поверхню PYRAMIDA; вбудовану духовку PYRAMIDA, модель F 80 EPL GBL, серії 0292001-00-000504;кухонну витяжку модель TL 6611 A 1000; холодильник марки LG; мікрохвильову піч марки LG;пральну машину марки WHIRLPOOL;телевізор марки SAMSUNG, діагональ 55 UE55NU7400UXUA; телевізор марки LG, діагональ 32; диван кутовий, виробник невідомий;диван, чорного кольору, з матеріалу: замінник шкіри, виробник невідомий;кондиціонер марки LG; посудомийну машину BOSH SPV 40, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями та фотографіями (а.с. 91-93, том 1).
Між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо поділу вищезазначеного майна подружжя, в рамках якого ОСОБА_2 наголошував на спільності права власності подружжя на 1/3 частину кватири АДРЕСА_2 , у зв`язку з істотним збільшенням її вартості внаслідок спільних грошових, трудових затрат подружжя, в той час як ОСОБА_1 віднесення 1/3 частини кватири до спільного сумісного майна подружжя заперечувала та просила про визнання права особистої приватної власності на це майно.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власність того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Суд першої інстанції правильно визначив, що ОСОБА_1 у період перебування з ОСОБА_2 у шлюбі набула у власність 1/3 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 , за кошти, отримані від продажу її власної квартири, тому 1/3 частки квартири є її особистою власністю, відповідно положень пункту 3 частини першої статті 57 СК України. 
Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 19 березня 2018 року у справі № 490/2579/15-ц.
Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про набуття вказаною часткою ОСОБА_1 статусу спільного майна подружжя, у зв`язку з істотним збільшенням вартості майна, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Як роз`яснено Верховним Судом у постанові Великої Палати від 08 листопада 2017 року (провадження № 6-1447цс17) для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. 
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. 
За змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною.
Як встановлено у висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 21.11.2023 року № 3279 вартість спірної квартири збільшилася на 37,2% за рахунок проведення будівельно-ремонтних робіт, які було встановлено на підставі висновку експерта №2791 від 20.03.2023р., відносно ринкової вартості квартири, яка не заперечується сторонами на момент придбання квартири згідно договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року (а.с. 152, том 2). 
З урахуванням вищезазначених обставин, ОСОБА_2 не доведено істотність збільшення вартості майна ОСОБА_1 внаслідок вкладення в таке майно спільних коштів подружжя, чи особистих коштів ОСОБА_2 .
Збільшення вартості усієї спірної квартири на 37,2% за рахунок проведення будівельно-ремонтних робіт не свідчить про істотність збільшення саме вартості 1/3 ідеальної частки квартири, право власності на яку належало ОСОБА_1 , у зв`язку з чим доля первинної власності могла б стати незначною, співмірно малою до такої вартості на момент придбання квартири.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправильність поділу місцевим судом рухомого майна подружжя апеляційним судом відхиляються, з огляду на наступне.
Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Встановивши обсяг спільного сумісного майна подружжя, факт наявності окрім сторін спору інших користувачів спірним майном, зокрема спільної дитини сторін ОСОБА_6 , а також іншого співвласника квартири – доньки ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , місцевим судом зроблено обґрунтований висновок про поділ майна подружжя, шляхом виділення у власність вбудованої кухонної техніки (варильної поверхні, духовки, витяжки), кухонних меблів, стола, холодильника, мікрохвильової печі, пральної машини, розкладного дивану та телевізора, загальною вартістю 76 997,50 грн, виділивши у власність ОСОБА_2 , інше майно загальною вартістю 85 963,83 грн: два телевізори, два дивани, посудомийну машину, кондиціонер.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправомірність оскаржуваного рішення суду, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним пункт 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С., зареєстрованого в реєстрі за №1140 апеляційним судом відхиляються, з огляду на таке.
У п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С., зареєстрованого в реєстрі за №1140 зазначено, що чоловік покупця ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_2 , надав свою згоду на купівлю нею частки вищевказаної квартири і укладення даного договору в заяві, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_17 , приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області, 21 грудня 2017 року, реєстровий номер 1139. 
В заяві від 21 грудня 2017 року ОСОБА_2 надав свою згоду на купівлю та укладення дружиною ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , так як квартира надається в спільну сумісну часткову власність (а.с. 38, 39).
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. 
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Як роз`яснено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17, при посвідченні правочинів нотаріусом не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна. Саме по собі надання згоди на придбання квартири не має правового значення, оскільки письмова згода на укладення одним із подружжя договорів на відчуження нерухомого майна, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання.
ОСОБА_1 не доведено передбачених ст.ст. 215, 216 ЦК України підстав для визнання судом недійсним оспорюваного пункту 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С., зареєстрованого в реєстрі за №1140.
На момент укладення договору купівлі-продажу сторони перебували у шлюбі, тому надання іншим з подружжя згоди на укладення договору було встановленою законодавством умовою для його укладення та нотаріального посвідчення.
Отже, місцевим судом правомірно відмолено ОСОБА_1 у задоволенні вимоги щодо визнання недійсним пункт 13 договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2017 року.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особами, які подали апеляційні скарги, не надано. Доводи апеляційних скарг апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Ромашко Людмилою Григорівною,  ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Штогрін Вікторією Святославівною залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.

Судді:         Боймиструк С.В.

        Хилевич С.В.