ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2296/24  Номер провадження 22-ц/814/1317/25	Головуючий у 1-й інстанції Фадєєва С.О.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 20 грудня 2024 року, постановлене суддею Фадєєвою С.О. (повний текст складено 27 грудня 2024 року),
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, 3% річних та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
       08.05.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь інфляційні збитки у сумі 15 217,41 грн., 3% річних у розмірі 3 512,15 грн., а також моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн., а всього 33 729,56 грн.
       В обґрунтування підстав позову зазначає, що на примусовому виконанні Горішньоплавнівського ВДВС перебуває ВП № 69176152 з виконання рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 28.03.2022, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 44 043,11 грн., судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5 500,00 грн. 
       За два роки примусового виконання судового рішення боржником ОСОБА_2 перераховано на його користь 7 773,55 грн., що становить 15,4 % від загальної суми боргу, включно із судовими витратами. 
       Наведене вважає обґрунтованою підставою для стягнення з відповідача на його користь нарахувань у порядку частини другої статті 625 ЦК України, а також моральної шкоди. 
       Зазначає, що переживання, зумовлені тривалим невиконанням судового рішення, призвели до його тяжкої хвороби, зокрема, у 2023 році він, ОСОБА_1 , переніс ішемічний інсульт головного мозку, від якого на даний час не може повноцінно одужати, постійно перебуває під наглядом лікарів та вимушений приймати дороговартісні ліки.
       Повідомляє, що неодноразово намагався зв`язатися з відповідачем для врегулювання спору. Крім того, упродовж 2023-2024 років позивач неодноразово звертався зі скаргами до державного виконавця, відповідних підрозділів ДВС та Міністерства юстиції з приводу тривалого невиконання судового рішення, які адресатами залишені без належного реагування. Тоді як тривале невиконання судового рішення завдало йому суттєвої моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, вимушених змінах у життєвих стосунках, порушенні нормальних соціальних зав`язків та стосунків з оточуючими людьми. 
       Із підстав викладеного, просить захистити порушене право згідно з заявленими позовними вимогами, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати, включно із витратами на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн
       Заочним рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 20.12.2024 позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 1 763,03 грн. та 3% річних у сумі 358,40 грн., сплачений судовий збір у розмірі 76,18 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 754,80 грн.
       У задоволенні інших вимог відмовлено.
       Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що з 24.02.2022 відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а тому постановив до стягнення інфляційні втрати та 3% річних нарахованих за період із 08.11.2021 по 23.02.2022.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, районний суд виходив із того, що такі позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, яким має бути орган ДВС, який виконає судове рішення.
       Позивач оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
       Вважає, що районний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин практику Верховного Суду, викладену у постанові від 06.09.2023 у справі №910/8349/22, оскільки положення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України застосовуються саме на договірні відносини щодо позики. 
       Просить застосувати позицію Верховного Суду, сформовану у справі №183/7850/22 від 31.01.2024, за змістом якої касаційний суд дійшов висновку, що законодавець у п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання. 
       Зазначає, що при постановленні рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди районний суд не послався на будь-яку правову норму або практику Верховного Суду, яка б підтверджувала його висновки щодо неналежності відповідача. 
       Посилаючись на положення ч.1 ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України доводить, що саме ОСОБА_2 зобов`язаний виконати судове рішення та є належним відповідачем у заявленому спорі. При цьому відповідач не скористався належним йому процесуальним правом та не подав до суду відзив із поясненнями поважності причин, якими зумовлено тривале невиконання судового рішення. Зокрема, в контексті того, що у вересні 2024 року відповідач рішення суду таки виконав, що, на думку позивача, свідчить про його фінансову спроможність.
       Просить врахувати, що моральну шкоду з органів ДВС можливо стягнути лише за умови наявності у діях їх працівників порушень законодавства, а не у будь-якому випадку у разі тривалого не виконання рішення суду.
       Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.02.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 11.02.2025.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
       Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
       Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 28.03.2022 (справа №537/5817/21) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 44 043,11 грн.; а також сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5 500,00 грн./а.с.71-74/
       На примусовому виконанні у Горішньоплавнівському ВДВС перебуває ЗВП №69187077 до складу якого входить ВП №69176152з виконання виконавчого листа №537/5817/21, виданого 28.04.2022 Крюківським районним судом м.Кременчука Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 50 451,11 грн. Виконавче провадження відкрите 08.06.2022. 
       З моменту відкриття на користь стягувача перераховано: 20.01.2023 згідно платіжної інструкції №613 від 20.01.2024 кошти у розмірі 637,36 грн.; 24.02.2023 згідно платіжної інструкції №1495 від 20.01.2024 кошти у розмірі 1 818,19 грн.; 15.02.2024 згідно платіжної інструкції №6881 від 15.02.2024 кошти у розмірі 5 318,00 грн.
       Станом на 29.02.2024 у межах ВП №69187077 стягнуто 8 850,00 грн., залишок заборгованості складає 46 946,22 грн., що складається з основної суми боргу 42 678,37 грн., виконавчого збору 4 267,85 грн./а.с.44/
       На підтвердження стану здоров`я позивачем надано виписку із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення №462/174 за період із 23.01.2024 по 30.01.2024./а.с.15/ 
       При постановленні рішення в частині стягнення нарахувань у порядку статті 625 ЦК України, районний суд виходив із того, що з позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача інфляційні збитки та 3% річних за періоди з 08.11.2021 по 27.04.2022, з 28.04.2022 по 19.01.2023, з 20.01.2023 по 23.02.2023, з 24.02.2023 по 14.02.2024, з 15.02.2024 по 06.05.2024. При цьому, виходячи з п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, з 24.02.2022 позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а тому до стягнення підлягають відповідні нарахування за період із 08.11.2021 по 23.02.2022.
       Відмовляючи у стягненні моральної шкоди районний суд виходив із того, що такі вимоги заявлені до неналежного відповідача, яким має бути орган ДВС, на примусовому виконання якого перебувало судове рішення. 
       Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з таких підстав. 
       Стосовно стягнення інфляційних збитків та 3% річних, колегія суддів вравховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником поширюється, у тому числі, на випадки порушення підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання. 
При цьому нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 07.02.2024 у справі №910/3831/22.
Згідно із пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:
-        на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22);
-        на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №706/68/23).
       Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1)        в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2)        в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3)        у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
       У справі, що переглядається правовідносини виникли з підстав неналежного виконання відповідачем договору позики, що встановлено судовим рішенням від 28.03.2022 (537/5817/21), тривалість виконання якого є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України із урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, про що правильно зазначив суд першої інстанції, постановивши до стягнення інфляційні втрати та 3% річних за період із 08.11.2021 по 23.02.2022.
       Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, зводяться до загального цитування норм матеріального права та його довільного трактування на власну користь.
       Стосовно стягнення моральної шкоди, колегія суддів ураховує наступне. 
       Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
       Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22.04.2024 у справі №279/1834/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц викладено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20.12.2024 у справі №761/26091/23).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №477/874/19).
       Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно із якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №761/24143/19 від 10.02.2021.
       Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову — обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (правова позиція ВП ВС у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц).
       Із матеріалів справи убачається, що позивач, диспозитивно розпорядившись належними йому процесуальними правами, визначив відповідачем ОСОБА_2 , як завдавача шкоди за рахунок якого можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право.
       Підстав вважати, що належним відповідачем у заявленому спорі може бути виключно відповідний відділ ДВС, колегія суддів не вбачає, оскільки моральну шкоду з органів ДВС можливо стягнути лише за умови наявності у діях їх працівників порушень законодавства, а не у будь-якому випадку у разі тривалого не виконання рішення суду. Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000,00 грн. Такий розмір відшкодування є обґрунтованим, відповідає доведеному обсягу моральної шкоди та забезпечить належний баланс між спричиненою шкодою та її компенсацією. 
       Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів ураховує наступне. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша – друга статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Згідно із частиною третьою статті 141 ЦПК України з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у додатковій постанові №755/9215/15-ц від 19.02.2020, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд також має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.
Із огляду на викладені норми права та враховуючи обсяг правничих витрат, наданих позивачу адвокатським об`єднанням «Грань», колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача про стягнення судових витрат від 17.02.2025, постановивши до стягнення з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. Такий розмір стягнення відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
       Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення районного суду скасуванню в частині відмови у стягненні моральної шкоди, із постановленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги пропоррційно до задоволених вимог (6%) у розмірі 65,34 грн.
       Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 20 грудня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.
В іншій частині заочне рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 20 грудня 2024 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн., а також судовий збір у розмірі 65,34 грн., а всього 1065,34 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                        Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                        Ю.В. Дряниця

                                                                                       О.В. Чумак