ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/343/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/639/20 Категорія: 302000000  	Побережна Н. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       03 квітня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Карпенко О.В., 
за участю секретаря Бєлан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Юлії Вікторівни на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Шполянський районний відділ Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» про визнання недійсним державного акту на землю та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Шполянська міська рада об`єднаної територіальної громади, щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування поданого позову зазначили, що спір виник між сторонами при відновленні меж належних їм земельних ділянок на місцевості, через те, що землевпорядна організація неправильно встановила координати земельних ділянок позивачів і відповідача, що потягнуло за собою накладення земельних ділянок та зміщення межі між земельними ділянками.
Оскільки помилки у землевпорядній документації порушують їх права щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, що перебуває у власності, то необхідно привести у відповідність правовстановлюючі документи, заново внести відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру.
На підставі викладеного та з урахуванням уточень до позову, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 просили суд:
– визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії  ЯГ № 529841, виданий 27 червня 2006 року Шполянською міською радою Черкаської області на земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення сесії Шполянської міської ради від 15 грудня 2005 року за № 26-33/47 з кадастровим номером 7125710100:01:001:1690, що розташована на АДРЕСА_1 на адміністративній території Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади;
– визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 121582, виданий Шполянською міською радою 15 лютого 2005 року на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку на підставі рішення Шполянської міської ради від 12 жовтня 2004 року за № 21-11/64 за кадастровим номером 7125710100:01:004:0253, що розташована на АДРЕСА_1 на адміністративній території Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади.
ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 7125710100:01:004:0253 за адресою : АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованого туалету, перенесення межової огорожі відповідно до розмірів, вказаних у кадастровому плані.
На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 послалася на те, що актом визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було погоджено межі земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_1 . Суміжними землекористувачами (землевласниками) ніяких претензій при встановленні меж земельної ділянки не виявлено, межі були погоджені і заперечень не виникало. Межові знаки, якими означена земельна ділянка, були показані на місцевості та передані на зберігання користувачам.
Відповідачі фактично користуються земельною ділянкою з більшими розмірами за рахунок частки її земельної ділянки, чим чинять перешкоди у користуванні.
На її неодноразові вимоги щодо впорядкування користування земельними ділянками, а саме: перенесення межової огорожі відповідно до розмірів, встановлених рішенням Шполянської міської ради від 15 грудня 2005 року № 26-33/47 та вказаних на кадастровому плані земельної ділянки відповідачі категорично відмовляються.
Крім того, відповідачами самовільно, всупереч відповідним санітарним нормам, побудовано вбиральню на небезпечній відстані від криниці в 15 - ти метрах, у зв`язку з цим споживати воду з її криниці неможливо.
Шполянський районний суд Черкаської області ухвалою від 17 серпня 2020 року об`єднав у одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_1 .
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 06 березня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 березня 2023 року про виправлення описки, первісний позов задовольнив у повному обсязі.
Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЯГ № 529841, виданий 27 червня 2006 року Шполянською міською радою Черкаської області на земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення сесії Шполянської міської ради від 15 грудня 2005 року за № 26-33/47 з кадастровим номером 7125710100:01:001:1690, що розташована на АДРЕСА_1 на адміністративній території Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, виданий ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 121582, виданий Шполянською міською радою 15 лютого 2005 року на земельну ділянку площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі рішення сесії Шполянської міської ради від 12 жовтня 2004 року за № 621-11164 з кадастровим номером 7125710100:01:004:0253, що розташована на АДРЕСА_1 на адміністративній території Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, виданий ОСОБА_5 .
Вирішив питання розподілу судових витрат.
В задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.
Задовольняючи первісний позов місцевий суд вважав, що між користувачами суміжних земельних ділянок існує спір щодо межі, яка повинна поділяти земельні ділянки, на яких розташоване належне сторонам майно.
Суд встановив порушення прав позивачів, що виразилося у включенні частини земельної ділянки, якою користуються позивачі, до частини земельної ділянки, належної відповідачу.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції вважав, що позивач за зустрічним позовом не довела не факт самочинного будівництва, не факт порушення її прав, як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту її прав лише у такий спосіб, як знесення вбиральні, належної відповідачам за зустрічним позовом.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Кучер Ю.В. оскаржила його в апеляційному порядку, вказуючи, що судове рішення постановлено з порушенням норм процесуального права, при неправильному застосуванні норм матеріального права, а також при неповному встановленні обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи. Просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б могли підтвердити законні підставі збільшення земельної ділянки позивачів з розміру 0,1636 га до 0,1688 га, а також відсутня інформація, за рахунок якої земельної ділянки збільшилась площа.
Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано оцінку рішенню Шполянської міської ради № 26-33/47 від 15.12.2005 року, позивачі не ставили під сумнів законність вказаного рішення.
Актом визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, позивачами було погоджено межі земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто між суміжними землекористувачами (землевласниками) ніяких претензій при встановленні меж земельної ділянки не виявлено, межі були погоджені і заперечень не виникало. Межові знаки, якими означена земельна ділянка, були показані на місцевості та передані на зберігання землекористувачам, позивачам.
Крім того, судом першої інстанції під час розгляду справи не досліджувались обставини щодо збереження позивачами межових знаків земельної ділянки, які були встановлені та передані їм на зберігання відповідно до акту визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі.
Оскільки у позивачів наявні державні акти про право власності на відповідні земельні ділянки, відомості про які внесені до Державного земельного кадастру, у позивачів відсутні будь-які перешкоди для здійснення у встановленому законом порядку державної реєстрації права власності на належні їм земельні ділянки, тому помилки у землевпорядній документації не можуть порушувати прав позивачів щодо здійснення реєстрації права власності на земельні ділянки. Такі доводи підтверджуються і тією обставиною, що відомості про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7125710100:01:004:0253, яка належить  ОСОБА_1 , внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07.08.2013 року.
В апеляційній скарзі звертається увага на те, що в справі відсутні докази, що в позасудовому порядку позивачі звернулись до юридичних осіб, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням і у складі яких працює не менше двох сертифікованих інженерів - землевпорядників, або до фізичних осіб-підприємців, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням і є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Також зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції було лише встановлено, що координати, зазначені в технічній документації, не відповідають дійсним координатам земельних ділянок, належних позивачам та відповідачу. Проте, помилки в технічній документації ніяким чином не впливають на фактичне користування земельними ділянками, оскільки спір виник саме з приводу межі. Експерти у вказаному вище висновку, на який посилався в своєму рішенні суд першої інстанції, не встановили чи фактично в натурі на місцевості існує накладання однієї земельної ділянки на іншу, при тому, що відсутність накладення земельних ділянок, відповідно до правовстановлювальних документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів, встановлена і висновком експертів, і даними Публічної кадастрової карти. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що встановивши порушення прав позивачів, яке виразилося у включенні частини земельної ділянки, якою користуються позивачі, до частини земельної ділянки, належної відповідачу. Однак, на підставі яких саме доказів судом першої інстанції було встановлено такі обставини, невідомо. Крім того, слід звернути увагу, що позивачі в підставах звернення до суду з позовом на такі обставини не посилались, а вказували на накладення земельних ділянок, зміщення межі та неможливості реєстрації права власності.
Звертається увага в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не вказав, яким чином визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки допоможе вирішенню по суті спору між сторонами, зважаючи на те, що рішення, на підставі яких землі передані у власність, не скасовані.
На підставі оскаржуваного рішення суду першої інстанції неможливе виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку, оскільки резолютивна частина рішення містить лише вирішення питання про визнання державних актів недійсними. При цьому, для вирішення спору по суті сторонам необхідно вчинити ряд необхідних дій, зокрема, замовити розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на підставі якої можливо внести виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку, що необхідно здійснити у позасудовому порядку. Тому, рішення суду першої інстанції не є остаточним в контексті вирішення спору між сторонами в даній справі, а отже, не відповідає критеріям ефективності захисту порушених прав.
Скаржник вважає, що вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України, з врахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто, сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. За своєю суттю вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.
З огляду на вказане, сплив трирічного строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні первісного позову.
До суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшло заперечення на апеляційну скаргу.
В запереченні зазначено, що проведена реєстрація земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у такому варіанті, який є на сьогодні, та реєстрація земельної ділянки відповідача у справі позбавляє всіх нормального користування власністю, так як земельна ділянка відповідача накладається на земельну ділянку позивачів, а земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні ділянки інших користувачів, що в майбутньому може призвести до нових позовів до суду. Виходячи з вказаного, державну реєстрацію земельних ділянок необхідно скасувати, не позбавляючи  ОСОБА_2 та ОСОБА_3  права власності на ці земельні ділянки, це буде в інтересах усіх учасників, є можливим і не буде порушувати прав і інтересів ні позивача, ні відповідача, ні інших осіб у майбутньому.
Експертами відповідно до висновків земельно-технічної експертизи від 20.08.2022 року підтверджено порушення при виготовленні технічної документації на суміжні земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та невідповідності у суміжній межі земельних ділянок, на які видано державні акти на право власності на землю, що і стало підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на землю, яка належить відповідачу ОСОБА_1 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають, що в судовому засіданні були повністю досліджені всі докази у даній справі, та судом дана правильна їх оцінка.
Черкаський апеляційний суд постановою від 26 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06 березня 2023 року без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 26 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , треті особи: Шполянський районний відділ Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», про визнання недійсними державних актів на землю скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, що, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 529842, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010679900150, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками земельної ділянки площею 0,0688 га, що розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7125710100:01:001:1691.
На підставі державного акта серії ЯГ № 529841, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010679900149, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є власниками земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7125710100:01:001:1690.
Згідно з технічною документацією із землеустрою щодо підготовки державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та площею 0,0688 га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останні на підставі заяви від 23 липня 2003 року просили провести вишукувальні роботи з підготовки державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 .
У результаті проведених землевпорядного обстеження і геодезичних робіт з`ясувалось, що фактична площа цієї ділянки складає 0,1688 га, з них: 0,1252 га рілля, багаторічних насаджень 0,0000 га, кормових угідь 0,0000 га, під будівлями і дворами 0,0436 га.
На підставі технічної документації сесія Шполянської міської ради від 15 грудня
2005 року № 26-33/47 прийняла рішення внести зміни до рішення від 11 квітня
2003 року № 10-14/4 з приватизації у відношенні площі приватизованої земельної ділянки, і надати: 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку;
0,0688 га для ведення особистого селянського господарства.
Попередньо, в присутності представника місцевої ради, замовника та представників суміжних землекористувань проведено обстеження меж землекористування, встановлені межові знаки та складений акт погодження меж землекористування, що підтверджується випискою з рішення Шполянської міської ради від 15 грудня 2005 року та висновком Шполянського районного відділу земельних ресурсів по технічній документації по підготовці державного акту на право власності на земельну ділянку, актом визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі.
За змістом Витягу з протоколу № 6 земельної (погоджувальної) комісії Виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 12 грудня 2019 року відбувся розгляд звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), щодо встановлення межі між земельними ділянки, які розташовані на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , під час розгляду якого було вирішено провести повторну земельну (погоджувальну) комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування. 
Відповідно до Витягу з протоколу № 8 земельної (погоджувальної) комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 17 січня 2020 року відбувся розгляд звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), щодо встановлення межі між земельними ділянками, які розташовані на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ; вирішено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернутись до юридичних осіб які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням і у складі яких працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, або до фізичних осіб-підприємців, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням і є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, для замовлення розробки технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Рішенням Шполянської міської ради «Про розгляд земельних спорів» від 19 лютого 2020 року рекомендовано звернутися ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до юридичних осіб які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням і у складі яких працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, або до фізичних осіб-підприємців, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням і є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), також рекомендували вищезазначеним громадянам дотримуватися змісту добросусідства відповідно до статті 103 ЗК України.
Відповідно до рішення Шполянської міської ради від 15 грудня 2005 року № 26-33/47 «Про затвердження технічної документації по виготовленню державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам міста та часткове внесення змін в рішення попередніх сесій міської ради» ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передано в приватну власність земельні ділянки для будівництва площею 0,10 га і обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства 0,0688 га на АДРЕСА_1 .
Згідно з Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права земельна ділянка з кадастровим номером 7125710100:01:001:1690 за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а земельна ділянка з кадастровим номером 7125710100:01:004:0253 на АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2013 року.
Відповідно до протоколу № 201 дослідження питної води з криниці на АДРЕСА_2 , складеного за участі завідуючого відділенням комунальної гігієни відібрані зразки питної води не відповідають вимогам Державних санітарних норм та правил «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною».
Згідно з висновком експерта № 1369/1370/20/1583-1589-1591-1604/22-23, складеним Черкаським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 20 серпня 2022 року на виконання ухвали Шполянського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2021 року, технічна документація із землеустрою щодо підготовки державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та площею 0,0688 га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не відповідає вимогам законодавства за складом, змістом та правилами оформлення чинного станом на 15 грудня 2005 року, а виявлені невідповідності не впливають на результати, заходів передбачених цією технічною документацією із землеустрою.
Встановлені відповідачеві ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) у розробленій і затвердженій їй технічній документації із землеустрою конфігурація та спільна межа земельних ділянок із суміжною земельною ділянкою позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) спільні межі із земельною ділянкою та її конфігурацією у плані земельної ділянки технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 виготовленого Шполянським бюро технічної інвентаризації не відповідають.
Відповідно до проведених геодезичних обмірів під час обстеження земельних ділянок та після камеральної обробки геодезичних вимірювань експертом було складено план земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначенням фактичних площ земельних ділянок, що перебувають у користуванні сторін станом на час розгляду справи та план-схему земельних ділянок відповідно до приватизації суміжних земельних ділянок (відповідно до каталогів координат, які містяться в документаціях із землеустрою на ці земельні ділянки).
Площа земельної ділянки АДРЕСА_1 , що перебуває у власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до фактичного її використання та відповідно до документації із землеустрою становить 0,1688 га (1 688 кв. м).
Фактичний порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 не відповідає правовстановлюючим документам на цю земельну ділянку та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування.
Площа земельної ділянки АДРЕСА_2 , що перебуває у власності позивача ОСОБА_1 становить 0,1000 га.
Фактичний порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_2 не відповідає правовстановлюючим документам на цю земельну ділянку та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування.
Порушення землекористування, зокрема порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів відсутнє.
Фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 правовстановлюючими документам та технічній документації із землеустрою та землекористування на ці земельні ділянки не відповідає.
На земельній ділянці АДРЕСА_1 відсутні самовільно збудовані споруди, оскільки станом на час проведення натурного обстеження, наявні будівлі та споруди відповідають зазначеним в наданій технічній документації.
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 121582 ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку.
Відповідно до пояснень експерта ОСОБА_7 земельна ділянка, що розташована на АДРЕСА_2 не знаходиться на своєму місці відповідно до каталогів координат, визначеному відповідно до розробленої технічної документації. Ця ділянка зміщена на 22 м в сторону та на 90 м вперед. Розмір площі, на який накладаються суміжні ділянки за АДРЕСА_3 точно встановити наразі неможливо, приблизно від 0 м до 1 м, так як має бути не менше шести поворотних точок. Ділянка № 79 розташована приблизно в своїх координатах. Також експерт вказав, що паркан між суміжними ділянками повинен бути зміщений у бік земельної ділянки під АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи відомо, що на обґрунтування позовних вимог, позивачі
 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посилалися на те, що спір між сторонами виник при відновленні меж належних їм земельних ділянок на місцевості, через те, що землевпорядна організація неправильно встановила координати земельних ділянок позивачів і відповідача, що потягнуло за собою накладення земельних ділянок та зміщення межі між ними.
Оскільки помилки у землевпорядній документації порушують їх права щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, що перебуває у власності, то необхідно привести у відповідність правовстановлюючі документи, заново внести відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.
Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2021 року у справі № 581/478/18 (провадження № 61-183св20) та в постанові від 05.09.2022 року у справі № 686/18437/17 вказано, що «належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано Державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку, та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу».
Отже, належними відповідачами у справі за первісним позовом є ОСОБА_1 як правонаступниця за оспорюваним державним актом №121582, виданого на ім`я ОСОБА_5 , а також Шполянська міська рада ОТГ, яка його видала.
Відповідно до частини другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Відповідно до частин першої, сьомої, восьмої, дванадцятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.
Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Відповідно до статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі: відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок – у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) – у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь – у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи містять акти погодження зовнішніх меж як земельних ділянок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та належать позивачам  ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (а. с. 20, 63, том 2) так і акт погодження меж земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 42 (зворотня сторона), том 2), яка на час вчинення цієї дії перебувала у користуванні ОСОБА_8 , а на цей час належать на праві власності на підставі договору купівлі-продажу  ОСОБА_1 .
Отже, суміжні землекористувачі, зокрема ОСОБА_2 погодили межі земельної ділянки виділеної ОСОБА_5 (попередній власник земельної ділянки. яка знаходиться по АДРЕСА_4 ) (т. 2 а.с. 42 зворот).
Тобто, на час розроблення документації, яка посвідчує право сторін цієї справи на належні їм земельні ділянки між  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як власниками земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_8 , як власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 сформувався порядок користування земельними ділянками.
Як з`ясовано судом апеляційної інстанції на межі спірних земельних ділянок знаходилася криниця. 
Вказана обставина установлена судом на підставі наступних доказів, які містяться в матеріалах справи.
На генеральному плані, складеному 22.07.1974 року, що знаходиться в інвентаризаційній спарві №3562, міститься план земельної ділянки АДРЕСА_1 із зазначенням на ньому будівель та споруд, що містяться на земельній ділянці, на спільній межі між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 розташовано колодязь, який в експікації найменувань будівель позначений літерою «г».
Також в технічному паспорті на будинковолодіння АДРЕСА_1 складеного станом на 03.09.2009 року міститься план земельної ділянки (викопіювання з плану кварталу) на земельну ділянку АДРЕСА_1 .
Так, на спільній межі між будинковолодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 розташовано колодязь, який в експлікації найменування будівель позначений літерою «к».
Крім того, в технічному паспорті на будинковолодіннями АДРЕСА_1 станом на листопад 1984 року міститься оціночний акт № 2 у відповідності до якого колодязь відноситься до внутрішньо дворових споруд на використовується на двох із сусідом (т. 2 а.с.90).
Матеріали справи містять також письмові пояснення ОСОБА_9 (а. с. 240, том 3), яка повідомила про те, що її сім`я проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 1963 року. Господарі обох садиб використовували криницю, яка була викопана на межі між двома подвір`ями. Згодом сусіди, які мешкали за адресою: АДРЕСА_1 в своєму дворі викопали власну криницю, проте користуватись спільною продовжували також. У 2013 році ОСОБА_9 відчужила садибу своїх батьків  ОСОБА_1 , показала межу, яка була розділена парканом та наголосила, що криниця спільна на два господарства. У 2018 році ОСОБА_1 замінила паркан та змістила його в бік земельної ділянки ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтями 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, провадження № 14-525цс18, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Однак, слід враховувати, що підставами визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Колегія суддів, зважаючи на предмет спору, а також обраний позивачами спосіб захисту враховує наступне.
Фактично між учасниками справи виник спір, який полягає у визначенні межі між домоволодіннями, оскільки позивачі у позовній заяві зазначають про її зміщення.
Враховуючи ту обставину, що висновками експертизи, з якою погодилися і учасники процесу, установлено, що земельні ділянки суміжних землекористувачів не накладаються між собою, у позивачів у фактичному користуванні знаходиться земельна ділянка, яка відповідає площі ними отриманій у власність, позивачами не доведено порушення їх прав відповідачем, які тягнуть за собою право на визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.
Однак, з матеріалів справи установлено порушення сформованого порядку користування земельними ділянками, а саме у частині криниці, яка знаходилася на межі змельних ділянок.
Колегія суддів, зважаючи на обсяг установлених фактичних обставин справи, доходить висновку, що захист права позивачів, у разі належного доведення його порушення, може бути здійснений шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення таких прав. Вказане стосується, зокрема, встановлених обставин щодо користування криницею, яка знаходилася на межі суміжних землеволодінь, та використовувалася ними спільно, а наразі фактично знаходиться у власності відповідача, що нею не заперечується, оскільки у зустрічній позовній заяві остання зазначає про криницю, а як про її власність.
Отже, на переконання колегії суддів позивачами обрано неефективний спосіб захисту.
Оскільки колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову по суті, тому строки позовної давності судом не перевіряються та не застосовуються.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки судом не встановлено порушення прав позивачів діями відповідача, які мають наслідком позбавлення прав власності ОСОБА_1 на належну їй земельну ділянку. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Відповідно до частини 13 статі 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Таким чином, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат. Разом із тим у випадку, якщо суд касаційної інстанції скасовує судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Аналогічного висновку дійшла об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2020 року у справа № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18).
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та з урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом, з позивачів на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2749,81 грн. та за подання касаційної скарги у розмірі 3666, 41 грн. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Юлії Вікторівни – задовольнити.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06 березня 2023 року – скасувати в частині задоволених первісних позовних вимог та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Шполянський районний відділ Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» про визнання недійсним державного акту на землю – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються із судового збору сплаченого нею за подання апеляційної та касаційної скарги у загальному розмірі 6416,22 грн., тобто по 3208,11 грн. - з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 07 квітня 2025 року.

Судді: