ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 644/7516/23
провадження № 61-17596св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ус Віталій Віталійович,
на постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Мальованого Ю. М.
у справі за позовом Виконавчого комітету Роганської селищної ради Харківського району Харківської області (далі - позивач) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (далі - відповідачка), третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Роганської селищної ради Харківського району Харківської області (далі - третя особа), про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1.           У вересні 2023 рокупозивач звернувся до суду з позовом до відповідачки за участю третьої особи про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 
2.           Відповідачка заперечувала проти позову в частині позбавлення її батьківських прав.
3.           Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
4.           Апеляційний суд рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову в цій частині.
5.           Відповідачка оскаржила постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження зазначила те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких наведений у касаційній скарзі.Крім того, вказала на порушення судом норм процесуального права.
6.           Ключовим у спірних правовідносинах є питання про те, чи наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав.
7.           Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку з чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині задоволеної позовної вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав. В частині стягнення з відповідачки аліментів судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
8.           Позов обґрунтований так:
-                  у квітні 2023 року неповнолітня ОСОБА_2 звернулась до служби у справах дітей із заявою про позбавлення її матері батьківських прав щодо неї та посилалася на тривалий конфлікт між ними та неможливість безпосереднього звернення до суду через відсутність паспорту і коштів для сплати судового збору;
-                  без вжиття таких заходів ускладнюється життя та розвиток дитини, порушуються права, встановлені Конституцією України, оскільки без паспорта, якого матір так і не зробила дитині, та батьківського піклування неможливо отримати атестат про освіту та продовжувати подальше навчання в освітніх закладах, працевлаштуватися і зареєструвати місце проживання, отримувати в повному обсязі медичне обслуговування, переміщатися по території України та виїжджати за кордон;
-                  неповнолітня ОСОБА_2 з 2012 року проживає в родині вітчима - ОСОБА_3 разом з молодшою сестрою та батьками вітчима;
-                  04 вересня 2021 року відповідачка виїхала за кордон і з тих пір з родиною не проживає, сімейні стосунки не підтримує, незважаючи на те, що поверталася в Україну 23 лютого 2023 року;
-                  01 лютого 2023 року ОСОБА_2 зверталася до третьої особи із заявами про роз`яснення щодо позбавлення її матері батьківських прав через те, що вона залишила її з сестрою в селищі Докучаєвському, а не забрала за кордон, коли відбувалися бойові дії, а також щодо проживання в родині вітчима через виїзд матері за кордон на заробітки у вересні 2021 року, відсутність спілкування з нею та матеріальної підтримки;
-                  01 лютого 2023 року третя особа видала наказ про тимчасове влаштування дитини, яка залишилась без батьківського піклування, відповідно до якого ОСОБА_2 влаштована на тимчасове спільне проживання з сім`єю вітчима - ОСОБА_3 терміном на два місяці;
-                  03 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до третьої особи із заявою про продовження терміну проживання в сім`ї вітчима, в якій їй комфортно жити, а з матір`ю триває конфлікт;
-                  03 квітня 2023 року третя особа видала наказ про взяття ОСОБА_2 на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, а 04 квітня 2023 року - про продовження терміну її тимчасового влаштування в сім`ю вітчима терміном на шість місяців;
-                  21 вересня 2023 року третя особа зробила висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо її неповнолітньої доньки ОСОБА_2 ;
-                  відповідачка не виконувала повноцінно свої батьківські обов`язки, перебуваючи за кордоном, не вчинила жодних дій, щоб вивезти дітей із зони активних бойових дій, не приймала участі у їхньому вихованні. За майже чотири місяці перебування в Україні відповідачка не зробила дієвих кроків щодо зближення з родиною, не оформила дитині паспорт, не зареєструвала місце проживання дитини, а напроти, розірвала шлюб з колишнім чоловіком, уклала договір з адвокатом на представництво її інтересів в суді та добровільно почала сплачувати аліменти на дітей.
9.           Враховуючи викладене, позивач просив:
- позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки ОСОБА_2 ;
- стягнути з відповідачки на утримання неповнолітньої ОСОБА_2 аліменти у розмірі частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10.        Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідачки аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на особовий рахунок дитини, починаючи з 29 вересня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.
Зобов`язано відповідачку у місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили відкрити у відділенні Державного ощадного банку України особистий рахунок на ОСОБА_2 .
У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
11.        Рішення суду першої інстанції мотивоване так:
- позивачем не надано достатніх та беззаперечних доказів умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки, та не обґрунтовано, в чому саме полягає захист інтересів дитини, враховуючи, що відомості про батька внесені на підставі статті 135 Сімейного кодексу України (далі - СК);
- думка дитини не є безумовною підставою для позбавлення матері батьківських прав, так як ОСОБА_2 в силу обставин проживає в сім`ї колишнього чоловіка відповідачки, що впливає на відношення дитини до власної матері та бажання спілкуватися з нею;
- батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав;
- доводи позивача про те, що внаслідок перебування відповідачки за межами України дитина була позбавлена можливості своєчасно отримати паспорт громадянина України та без згоди матері не може зареєструвати місце проживання, що в подальшому може ускладнити здобуття дитиною освіти, не є належними доказами, оскільки не свідчать про злісне ухилення відповідачки від виховання дитини, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дитини;
- висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим та поверхневим, він не містить обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК, для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав;
- матеріали справи не містять доказів неналежної чи протиправної, аморальної поведінки матері по відношенню до дитини;
- відповідачка не відмовляється від доньки та має надію, що вона з віком самостійно прийме власне свідоме рішення щодо місця матері в її житті;
- позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено;
- з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, підстав для задоволення позову в цій частині немає;
- факт заперечення відповідачкою проти позову в частині позбавлення батьківських прав свідчить про її інтерес до доньки;
- наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів з відповідачки. Розмір таких аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
IV. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
12.        Постановою Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року апеляційну скаргу позивача задоволено.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов в цій частині задоволено. Позбавлено відповідачку батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_2 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
13.        При скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позову в частині позбавлення відповідачки батьківських прав, апеляційний суд виходив з таких мотивів:
- з вересня 2021 року відповідачка виїхала на роботу до Чеської Республіки, з цього часу зі старшою дочкою спілкувалась дуже рідко, участі у її вихованні, розвитку та матеріальному забезпеченні не брала, після початку повномасштабного вторгнення за дитиною не приїхала, в Україні з`явилася лише у травні 2023 року, після того, як ОСОБА_2 звернулася до третьої особи із заявою про захист її прав. У встановлений для вирішення конфлікту час відповідачка своєї поведінки по відношенню до дитини не змінила, знову поїхала за кордон, не вирішивши питання щодо отримання дитиною необхідних документів для вступу до навчального закладу;
- відповідачка свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК;
- суд першої інстанції не врахував, що відповідачка, перебуваючи на значній відстані від дитини, на території іншої держави, мала усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя;
- відповідачка була достовірно обізнана про тяжку життєву ситуацію дитини, викликану відсутністю рідного батька та перебуванням з початку повномасштабного вторгнення і до 15 вересня 2022 року у зоні бойових дій;
- залишення відповідачкою дитини без будь-якого батьківського піклування викликало необхідність влаштування останньої до родини вітчима;
- нетривалу переписку між відповідачкою та дитиною не можна враховувати як достатній доказ виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків;
- долучені до матеріалів справи відомості про перерахунок відповідачкою коштів не є належним доказам понесення нею витрат саме на утримання дитини, оскільки вони не містять даних про призначення платежів та їх дати;
- в матеріалах справи відсутні відомості про виконання відповідачкою рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, що сторонами не оскаржувалась, а саме про відкриття особистого рахунку на ім`я ОСОБА_2 та сплату аліментів;
- з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та встановлених у справі обставин наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. За відсутності відповідачки у житті дитини фізично, духовно і матеріально, збереження її батьківських прав відносно ОСОБА_2 зашкодить інтересам останньої та не сприятиме її гармонійному розвитку, створить почуття невизначеності у житті дитини та ускладнить реєстрацію її місця проживання.
V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
14.        У касаційній скарзі представник відповідачки просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
15.        Касаційна скарга обґрунтована такими обставинами: 
- відповідачка не спілкувалась з донькою не з власної волі, а саме через те, що остання з нею не хотіла спілкуватись та була дуже агресивно налаштована;
- причиною конфлікту між сторонами є образа доньки на те, що матір її не забрала до себе на початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України;
- у відповідачки не було винної поведінки, яка була б підставою для позбавлення її батьківських прав;
- серед підстав, зазначених у статті 164 СК, не міститься такої підстави як позбавлення батьківських прав через конфлікт матері та доньки;
- апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_2 вже достатньо доросла і сама може обирати людей, з якими спілкуватись, тому змусити її спілкуватися з матір`ю не можна;
- суд апеляційної інстанції не врахував те, що відповідачка періодично намагається залагодити контакт з донькою, але остання їй не відповідає, а також те, що відповідачка працює за кордоном та постійно не може перебувати в Україні, а лише декілька тижнів на рік під час відпустки. Роботу покинути відповідачка не може, оскільки її важко потім знайти через велику конкуренцію;
- однією реальною обставиною, яка свідчила про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав, є те, що вона не забезпечила своїй доньці державну реєстрацію місця проживання. Проте це твердження спростовується постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», де зазначено, що дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди;
- суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 05 червня 2024 року у справі № 722/225/23, від 17 липня 2024 року у справі № 755/8647/23, та неправильно застосував приписи статті 164 СК;
- також суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права під час опитування неповнолітньої ОСОБА_2 , а саме опитав її без присутності представника відповідачки та не постановив щодо цього відповідної ухвали;
- апеляційний суд не врахував попереднє опитування дитини. Оскільки ОСОБА_2 сама була ініціатором позбавлення відповідачки батьківських прав, то вона разом з позивачем та третьою особою підготувалась до проведення опитування і надала зовсім інші пояснення, аніж в суді першої інстанції.
VІ. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
16.        10 березня 2025 року позивач подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому навів такі мотиви для відмови у задоволенні касаційної скарги:
- оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, наведені у касаційній скарзі доводи не відповідають дійсності, не підтверджені документально та фактично зводяться до переоцінки доказів;
- апеляційний суд правильно визначив, що задоволення позову про позбавлення відповідачки батьківських прав сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини;
- допит неповнолітньої ОСОБА_2 було проведено відповідно до вимог статті 232 ЦПК. Доводи відповідачки про порушення судом норм процесуального права під час допиту дитини є хибними, оскільки представник відповідачки є заінтересованою особою.
VІІ. Рух справи в суді касаційної інстанції
17.        30 грудня 2024 року представник відповідачкизвернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції.
18.        Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року поновлено строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження.
19.        18 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
20.        Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
VIІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
21.        Відповідачка є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька дитини внесені на підставі статті 135 СК (зі слів матері).
22.        Відповідачка та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно з рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року.
23.        У вересні 2021 року відповідачка виїхала за межі України з метою працевлаштування та станом на час розгляду справи не повернулась.
24.        01 лютого 2023 року ОСОБА_2 звернулася до третьої особи з проханням роз`яснити їй, як вона може позбавити батьківських прав свою матір, та повідомила про своє проживання у родині вітчима після від`їзду її матері за кордон. ОСОБА_2 вважає, що поведінка матері свідчить про те, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки перестала дбати про неї, про її виховання та догляд, а також свідомо залишила дітей у небезпеці на початку повномасштабного вторгнення у лютому 2022 року, не вирішила питання щодо отримання нею паспорта та реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим вона не має змоги навчатися у вищому навчальному закладі на бюджеті.
25.        Згідно з наказом третьої особи від 01 лютого 2023 року № 3  ОСОБА_2 тимчасово влаштована на проживання у сім`ю вітчима ОСОБА_3 , а наказом від 04 квітня 2023 року № 5 термін її проживання в цій сім`ї продовжено. 
26.        03 квітня 2023 року ОСОБА_2 взята на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. 
27.        Актом обстеження умов проживання і відомостями, отриманими з лікарні та школи, підтверджується, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2012 року, вона забезпечена належними умовами проживання, одягом, взуттям та харчуванням, називає вітчима батьком. Саме ОСОБА_3 представляє дитину при відвідуванні лікаря та приділяє увагу її вихованню. Мати дитини з 2021 року навчанням дитини не цікавилась і жодного разу на зв`язок із вчителем не виходила.
28.        10 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до третьої особи із заявою про позбавлення її матері батьківських прав, посилаючись на існування тривалого конфлікту з матір`ю та відсутність бажання проживати з нею.
29.        Згідно з витягом із протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Роганської селищної ради від 05 травня 2023 року № 4 відповідач приїздила в Україну та була присутня на засіданні цієї комісії під час розгляду конфліктної ситуації, що склалася між нею та неповнолітньою ОСОБА_2 . Відповідачка пояснила свою поведінку зайнятістю на роботі, неможливістю перервати контракт та небажанням дитини спілкуватися з матір`ю. Комісією вирішено надати відповідачці та її доньці двомісячний термін для перегляду відносин один з одним і погашення конфлікту. 
30.        Звітом про роботу психолога з родиною ОСОБА_1 в рамках проекту Всеукраїнської програми ментального здоров`я «Ти як?» підтверджується, що діти відповідачки мають образу на матір, яка на початку повномасштабного вторгнення відмовилася повертатись за дітьми та перевозити їх у більш безпечне місце. Під час зустрічі з матір`ю ОСОБА_2 висловила згоду і бажання спробувати відновити родинні стосунки з матір`ю. У травні 2023 року відповідачка звернулася за допомогою до психолога, оскільки її донька не хоче підтримувати стосунки і налаштована на позбавлення матері батьківських прав.
31.        Відповідачка на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Роганської селищної ради 05 липня, 19 липня, 04 серпня та 15 серпня 2023 року не з`явилася, хоча була повідомлена про час та дату їх проведення. ОСОБА_2 комісії пояснила, що ситуація ускладнилася, матір знову виїхала за кордон і з нею не спілкується, паспорт, який обіцяла зробити і який потрібен їй для отримання атестату та подальшого вступу до вищого навчального закладу, так і не зробила. Комісія вирішила звернутися з клопотанням до позивача та підготувати висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав.
32.        21 вересня 2023 року третя особа дала висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_2 .
33.         ОСОБА_2 не має в Україні зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання.
34.        В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції була допитана неповнолітня ОСОБА_2 , яка пояснила, що з вересня 2021 року вона проживає у родині вітчима, з матір`ю у неї завжди були погані стосунки. Після від`їзду матері за кордон вона з нею майже не спілкувалась, коли почалась війна, матір не подбала про безпеку дитини, залишила її в родині свого колишнього чоловіка, який не може зареєструвати її постійне місце проживання в Україні. Через це ОСОБА_2 не може вступити на бюджет, тому вітчим оплачує її навчання на контрактній основі. У травні 2023 року мати приїхала в Україну, вони зустрічались і намагались налагодити стосунки, але мати знову поїхала за кордон, навіть, не подбавши про отримання дочкою паспорта громадянина України. Потім відповідачка пересилала свій паспорт вітчиму і той разом з ОСОБА_4 вирішував це питання. Мати не цікавиться її життям, навчанням та вихованням, станом її здоров`я, грошей на утримання не надає, лише два рази після свого приїзду перерахувала гроші.
IХ. Позиція Верховного Суду
35.        Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 7) та даючи відповідь на ключове питання (див. пункт 6), Верховний Суд зазначає таке.
Загальні принципи
36.        У цьому спорі ставиться питання про позбавлення відповідачки батьківських прав (див. пункти 8-9).
37.        Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини.
38.        В першу чергу Верховний Суд звертає увагу на те, що взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., наприклад, пункт 143 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14 березня 2017 року у справі «KB та інші проти Хорватії», заява № 36216/13). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (див., наприклад, пункт 48 рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії, заява № 52557/14).
39.        Вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
40.        Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Застосування вказаних принципів у цій справі
41.        Підстави для позбавлення батьківських прав закріплені в статті 164 СК є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків.
42.        Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
43.        Тому, у цій справі є беззаперечним те, що втручання у право відповідачки має законні підстави.
44.        Також Верховний Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.
45.        При визначенні, чи був захід по втручанню у право відповідачки, «необхідним в демократичному суспільстві», Верховний Суд, беручи до уваги справу в цілому, розгляне підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до              пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах            (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»).
46.        Верховний Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
47.        ЄСПЛ в своїй прецедентній практиці вказує, що оцінюючи, чи був оскаржуваний захід «необхідним у демократичному суспільстві», Суд має розглянути, чи, у світлі справи в цілому, причини, наведені для виправдання оскаржуваного заходу, були «відповідними та достатніми» для цілей статті 8 Конвенції. З цією метою Суд повинен з`ясувати, чи національні суди провели поглиблений аналіз усієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема факторів фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, і здійснили збалансовану та обґрунтовану оцінку відповідних інтересів кожної особи, постійно піклуючись про те, яке рішення було б найкращим для дитини. Суд також повинен буде визначити, чи процес ухвалення рішення, розглядаючи його в цілому, був справедливим і забезпечив заявниці необхідний захист її інтересів, гарантований                 статтею 8 Конвенції (див. пункт 47 рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
48.        Верховний Суд підкреслює, що у спірних правовідносинах на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини).
49.        Важливо, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
50.        Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування положень статі 8 Конвенції в поєднанні із статтею 164 СК, що врахував суд першої інстанції при вирішені спору відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
51.        Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц).
52.        Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 756/6112/18).
53.        Далі Верховний Суд підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).
54.        У цій справі Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.
55.        Так, судами не було встановлено, що відповідачка не відповідала вимогам, необхідним для виховання дітей, або що вона коли-небудь заподіювала шкоду своїй доньці, або що вона становила загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування з матір`ю могло порушити відповідні права дитини. За період відсутності матері в Україні ОСОБА_2 могла дійсно встановити міцні родинні зв`язки зі своїм вітчимом, який дбав про неї та займався її вихованням, тим більше, що рідного батька вона не знає. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити належний зв`язок зі своєю матір`ю. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення матері будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. Таким чином, позбавлення матері всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
56.        Надання матері можливості відновити контакт зі своєю донькою, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на благополуччі дитини. Натомість апеляційний суд не врахував можливість відновлення зв`язків між матір`ю та донькою, а звернув увагу лише на існуючі між ними відносини. Повну й абсолютну заборону контактів між дитиною та матір`ю неможливо використовувати як засіб виховання або покарання матері. Натомість, на думку апеляційного суду, бездіяльність відповідачки по суті виправдовувала позбавлення її батьківських прав. Навпаки, надання матері можливості спілкуватися зі своєю донькою сприятиме відновленню контактів між ними і відповідатиме найкращим інтересам дитини.
57.        За таких обставин, з урахуванням інтересів дитини і того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, встановивши, що відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідачки батьківських справ відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_2 . Натомість апеляційний суд скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в цій частині.
58.        Суд апеляційної інстанції не врахував усієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, не здійснив збалансовану та обґрунтовану оцінку відповідних інтересів кожної особи, постійно піклуючись про те, яке рішення було б найкращим для дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що матір дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення її батьківських прав.
59.        Суд першої інстанції на виконання вимог статті 19 СК надав оцінку висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору та дійшов правильного висновку про неврахування такого висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 685/511/19 (провадження № 61-9489св20)).
60.        Ця справа є відмінною від згадуваної вище справи « Ілля Ляпін проти росії», в якій ЄСПЛ визнав обґрунтованим позбавлення батька батьківських прав, зважаючи на взаємовідносини між матір`ю та дитиною, строк протягом якого вони не могли налагодити контакт і бажання матері його встановити.
61.        Верховний Суд в своїй практиці також звертав увагу на те, що хоча існують докази складних, неприязних стосунків між матір`ю та сином, однак враховуючи те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому правові підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відсутні (див. постанову Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року і справі № 147/61/17).
62.        Таким чином, в даній конкретній ситуації, співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, Верховний Суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідачки буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і матері для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли мати виявила таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру.
63.        Суд першої інстанції правильно керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу за доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення батьківських прав суд не встановив.
64.        Апеляційний суд на вищевказане не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині, скасувавши правильне по суті рішення суду першої інстанції.
65.        Окремо Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
З урахуванням взаємовідносин матері із донькою, особливостей їх спілкування, наявності конфлікту, бажання матері встановити контакт із дитиною, керуючись якнайкращими інтересами дитини, Верховний Суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність вжиття заходів для налагодження контакту між матір`ю та дитиною.
Х. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
66.        Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судове рішення в оскарженій частині ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.
67.        Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог                        статей 263-265 ЦПК забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про відмову в позові.
68.        Відповідно до статті 413 ЦПК суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
69.        За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав - залишенню в силі.
Із цих підстав, 
керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ус Віталій Віталійович, задовольнити.
2.           Постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року в частині задоволення позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав скасувати.
3.           Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав залишити в силі.
4.           Попередити ОСОБА_1 про необхідність вжиття заходів для налагодження контакту між матір`ю та дитиною.
5.           З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко