ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 р. 	Справа № 520/318/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними  скаргами ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.03.24  по справі № 520/318/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              військової частини НОМЕР_1                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 , апелянт 1 ) звернувся  до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1  (далі- відповідач, в/ч НОМЕР_1 , апелянт 2), в якій просив:
-визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
-зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь  середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 353, 99  грн на день з 09.12.2022 по 09.06.2023 за 182 календарні дні, що складає 64426,18 грн ( із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44).
Рішенням Харківського  окружного адміністративного суду від 15.07.2024 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2023 по 26.12.2023 року включно.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2023 по 26.12.2023 включно у сумі 4214,49 грн.
В іншій частині вимог позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині, в якій суд відмовив у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на  порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині, в якій суд відмовив у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апелянт 1 зазначив, що суд першої інстанції дійшов  помилкового висновку про нарахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у зменшеному розмірі.
Відповідач  правом на подання відзиву не скористався.
Крім того, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині, в якій суд задовольнив  позовні вимоги, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення  судом норм матеріального права , просив скасувати судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  зазначив про відсутність  підстав для застосування норм КЗпП України, оскільки застосування підлягають норми спеціального законодавства: ст.9 Закону України  «Про соціальний і правовий захист  військовослужбовців та членів їх сімей» та наказ Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України  та деяким іншим особам». Посилався на рішення Конституційного  Суду України від 07.05.2002 у справі № 8-рп/2002 та постанови Верховного Суду  від 14.02.2029 у справі №824/395/16-а та від 19.12.2019 у справі №823/117/17.
Зазначив, що відносини військової служби (трудові відносини) з позивачем припинені 13.02.2019. Затримка виплати боргу за рішенням суду не має жодного відношення до розрахунків по заробітній платі та не є втратою частини доходу з урахуванням фактичного припинення трудових відносин. Розрахунок з позивачем на виконання судового рішення проведений  в повному обсязі відповідно до вимог чинного законодавства.
Апелянт 2 зауважив, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію змінюється на зобов`язання  виконати судові рішення.
Посилався на правові висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, від 28.01.2020 у справі №822/2663/15 та висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Не погоджуючись з сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку ухвалив стягнути суд першої інстанції, зазначав про необхідність застосування принципу співмірності під час обрахунку, але навів свій розрахунок, відповідно до якого приблизний розмір компенсації позивачу за 6 місяців    може становити 3814,39 грн.
Посилався на  правові позиції  судів щодо застосування принципу співмірності, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11, рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №520/1708/21, від 01.06.2021 у справі №520/3967/21, від 16.06.2021 у справі №520/6467/21, від 01.07.2021 у справі №520/7140/21, від 02.09.2021 у справі №520/10337/21, від 24.09.2021 у справі №520/12589/21, від 14.06.2022 у справі №520/1253/22, від 24.09.2021 у справі №520/12368/21,від 24.09.2021 у справі №520/12880/21, від 01.08.2022 у праві №520/4501/22, від 01.08.2022 у справі №520/4504/22, від 08.07.2022 у справі №520/1597/22, від 08.02.2023 у справі №520/10565/22, від 23.02.2023 у справі №520/11478/23, від 13.03.2023 у справі №520/11481/22, від 15.03.2023 у справі №520/1589/22, від 29.03.2023 у справі №520/1259/22, від 30.03.2023 у справі №520/11482/22, від 22.05.2023 у справі №520/10234/22, Донецького окружного адміністративного суду від 20.06.2022 у справі №200/1199/22, Сумського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №480/2849/21, Другого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №520/14221/21, від 01.03.2023 у справі №520/13246/21, від 12.05.2023 у справі №520/1255/22, від 14.06.2023 у справі №520/1253/22, від 25.10.2023 у справі №520/10234/22. 
Позивач правом на подання відзиву не скористався .
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311  КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга позивача   ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №36 від 13.02.2019 (по стройовій частині) ОСОБА_1 , звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02.01.2019  №1-РС з військової служби в запас за статтею 26 частиною 5, пунктом 2 підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 13 лютого 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2021  у справі №520/20519/21 визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення перерахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч.2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч.2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В силу частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України)  обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі №440/8958/23, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 у справі №520/20519/21 відповідачем 26.12.2023 року виплачена ОСОБА_1 одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановлена ч. 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 46693,26 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Згідно з довідкою-розрахунком  в/ч НОМЕР_1 середньоденного заробітку ОСОБА_1 від 23.12.2022 №10/1646, його середньоденний заробіток складає 353,99 грн.
У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні,  позивач звернувся до суду з даним позовом.  
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції підтвердив право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.117 КЗпП України. При цьому суд застосував до спірних правовідносин положення ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла  після внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ). Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27.06.2023 по 26.12.2023, суд  обмежив виплату 6 місяцями та застосував принцип пропорційності, зменшивши суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із використанням алгоритму розрахунку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц, із використанням даних Національного банку України  про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки.
Предметом апеляційного перегляду є наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.117 КЗпП України та розмір цієї виплати.
Колегія суддів погоджується з загальними висновками суду першої інстанції, але не погоджується з розміром середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист  військовослужбовців та членів їх сімей» (далі-Закон №2011-ХІІ)
Згідно з частиною 1  статті 9  Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі-Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. .
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини 3  статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України. 
Колегія суддів зазначає, що спеціальне законодавство, що регламентує порядок  проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат  при звільненні.
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства  стосовно військовослужбовців  не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції з приводу застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України).
Посилання апелянта 2 на висновки Верховного Суду у постановах від 14.02.2019 у справі №824/395/16-а та від 19.12.2019 у справі №823/117/17 з приводу незастосування до спірних правовідносин положень КЗпП України колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у зазначених справах та розглядуваній справі відрізняються фактичні обставини справи, що не є подібними до справи, що розглядається.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час  затримки виплати позивачу належних сум при звільненні у зв`язку із порушенням строку виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби .
Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм випливає, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.
При цьому, з огляду на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.
Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.
Колегія суддів враховує, що Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Судом першої інстанції встановлено та визнається сторонами у справі, що 13.02.2019 позивач був звільнений та виключений зі списку особового складу в/ч НОМЕР_1 .
Водночас, остаточний розрахунок із позивачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року у справі № 520/20519/21  проведено лише  26.12.2023, а саме: виплачена одноразова грошова допомога  в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний  календарний рік служби в розмірі 46693,26  грн.
Таким чином, у зв`язку з виключенням позивача зі всіх видів забезпечення, у відповідача припинився обов`язок виплачувати йому грошове забезпечення, проте як у роботодавця залишилось зобов`язання виплатити на користь працівника середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (припиненні трудових правовідносин).
Посилання апелянта 2 на те, що положення статей 116 та 117 КЗпП України не застосовуються до спірних відносин, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби не врегульовано жодним нормативно-правовим актом спеціального законодавства.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями КЗпП України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року у справі № 480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум,  тому колегія суддів у погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку здійснити виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та, як наслідок, наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення  в/ч НОМЕР_1 на користь позивача  середнього заробітку за час  затримки розрахунку при звільненні  за період 6 місяців: з 27.06.2023 по 26.12.2023. 
Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача  за період з 27.06.2023 по 26.12.2023 колегія суддів зазначає наступне.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до  пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період..
Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок  виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил  України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260)
Як вбачається з положень п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.
Згідно з довідкою-розрахунком  середньоденного заробітку   ОСОБА_1 , виданою  в/ч НОМЕР_1  від  23.12.2022 №10/1646,  його грошове забезпечення за грудень 2018 року складає  10096,46 грн, за січень 2019 року складає 11851,08 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної військової служби складає –353,99 грн ((10096,46 грн, за грудень 2018 + 11851,08 грн за січень 2019 року) / (31 день  грудня 2018 року + 31 день січня  2019 року).
Зазначена сума сторонами не заперечується.
Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 (13.02.2019) відповідачем не виплачено  одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на загальну суму 46693,26 грн.
Зазначена сума була виплачена 26.12.2023, тобто поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.
Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку за період з  27.06.2023 по 26.12.2023 становить 64 780,17 грн ( 353,99 грн * 183 календарні дні).
Разом з тим, першої інстанції визначаючи суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за шість місяців, застосував принцип співмірності, спираючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові  від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Колегія суддів зазначає, що застосування судом першої інстанції принципу співмірності для визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2023 по 26.12.2023 суперечить правовій позиції Верховного Суду  у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного  суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.
У цій постанові судова палата Верховного Суду зазначила, що період до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення до неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців із застосуванням принципу співмірності, викладеним у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц. Проте період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівнику шістьма місяцями, але без застосування принципу співмірності цієї суми коштів, які роботодавець    невчасно сплатив працівникові.
Судова палата зауважила, що   аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі   № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.
Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.
Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів  погоджується з доводами апелянта 1 щодо помилковості зменшення судом першої інстанції суми  середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні   позивача, тому судове  рішення в цій частині підлягає зміні.
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток  за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 27.06.2023 по 26.12.2023, кількість   календарних днів складає 183. Натомість у розрахунку, зробленому позивачем,  зазначено інший період (з 09.12.2022 по 09.06.2023) та інша кількість календарних днів (182 дні), за які він просив стягнути  середній заробіток за час затримки розрахунку.  У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі позовних вимог   ОСОБА_1 , визначивши іншу кількість календарних днів, за які підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку та,  відповідно,  іншу суму середнього заробітку, а саме:  64 780,17 грн (353,99 грн *183 календарні дні) замість 64426,18 грн (353,99 грн * 182 календарних дні). 
Разом з тим, доводи  апелянта  2 про застосування принципу співмірності  під час  обчислення суми середнього заробітку за час затримки  розрахунку при звільненні позивача із наведеним розрахунком та посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц  суперечать правовій позиції  Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, яка підлягає застосуванню колегією суддів.
Посилання апелянта 2 на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 14.11.2018 у справі №806/345/16, у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 24.10.2011 у справі №6-39цс11, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 , від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18 , від 28.01.2020 у справі № 822/2663/15 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони  є нерелевантними до справи, що розглядається, та не підлягають застосуванню. Крім того, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Колегія суддів не бере до уваги  посилання апелянта на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі №520/1708/21, від 01.06.2021 у справі №520/3967/21, від 16.06.2021 у справі №520/6467/21, від 01.07.2021 у справі №520/7140/21, від 02.09.2021 у справі №520/10337/21, від 24.09.2021 у справі №520/12589/21, від 14.06.2022 у праві №520/1253/22, від 24.09.2021 у справі №520/12368/21,від 24.09.2021 у справі №520/12880/21, від 01.08.2022 у справі №520/4501/22, від 01.08.2022 у справі №520/4504/22, від 08.07.2022 у справі №520/1597/22, від 08.02.2023 у справі №520/10565/22, від 23.02.2023 у справі №520/11478/23, від 13.03.2023 у справі №520/11481/22, від 15.03.2023 у справі №520/1589/22, від 29.03.2023 у справі №520/1259/22, від 30.03.2023 у справі №520/11482/22, від 22.05.2023 у справі №520/10234/22, Донецького окружного адміністративного суду від 20.06.2022 у справі №200/1199/22, Сумського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №480/2849/21, Другого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі №520/14221/21, від 01.03.2023 у справі №520/13246/21, від 12.05.2023 у справі №520/1255/22, від 14.06.2023 у справі №520/1253/22, від 25.10.2023 у справі №520/10234/22,  оскільки відповідно до ч.5 ст.242  КАС України при виборі і застосуванні  норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 ( далі- Порядок №44), колегія суддів  зазначає наступне.
Пунктом 3 Порядку№ 44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час  проходження служби,  що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Пункти 4 та 5 Порядку № 44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям  здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Таким чином, нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинна відбуватися із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Відповідний обов`язок виникає у відповідача одночасно з виплатою нарахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто у майбутньому, а станом на дату вирішення цієї адміністративної справи у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем будуть порушені права позивача щодо не здійснення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку№ 44, при здійснені виплат позивачу, у зв`язку із чим  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині є передчасними та не підлягають задоволенню.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та про наявність підстав для  часткового задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .  
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з  рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянтів, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 317, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - задовольнити  частково.
Рішення Харківського  окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року у справі № 520/318/24 змінити в частині суми середнього грошового забезпечення  за час затримки розрахунку при звільненні, яку військова частина   НОМЕР_1   зобов`язується нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , виклавши абзац третій резолютивної частини  рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 березня  2024 року у справі № 520/318/24 наступним чином.
Зобов`язати  військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2023 по 26.12.2023 включно в сумі 64780 (шістдесят чотири тисячі  сімсот вісімдесят) гривень 17 копійок.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року у справі № 520/318/24  - залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін