ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1549/25 Справа № 176/1141/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва В.О.,
суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.,
за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро Дніпропетровської області цивільну справу №176/1141/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Зеркіна Артура Сергійовича на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Волчек Н.Ю., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 167423,16 грн. з яких 800 доларів США боргу по розписці, що в еквіваленті складає 31832 грн. за період з 26.08.2009 по 26.04.2024, індексу інфляції в розмірі 121581,56 грн. та 3% річних в розмірі 14009,60 грн.
В обґрунтування позову зазначає, що 25 червня 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, шляхом написання розписки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 безпроцентну позику в розмірі 800 доларів США зі строком повернення до 25 серпня 2009 року. Станом на дату пред`явлення даного позову до суду ОСОБА_2 не повернув отримані грошові кошти. Стосовно строку позовної давності позивач зазначає, що відповідач йому постійно при їх спілкуванні обіцяв повернути кошти, але станом на дату звернення до суду борг не повернуто.
       На підставі викладеного, після уточнення вимог, ОСОБА_1 остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 800 доларів США, та за період з 26 серпня 2021 року по 03 червня 2024 року індекс інфляції в розмірі 12 780 грн. 13 коп. і 3% річних у розмірі 2 698 грн. 50 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 17 500 грн., судові витрати у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не встановив правовідносин, які виникли між сторонами спору, не з`ясував, дійсних фактичних обставин справи, не надано позивачу доступу до суду, оскільки відмовлено в розгляді справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін, під час якого позивач мав би змогу довести факт тривалих обіцянок відповідача повернути борг.
       
У відзиві на апеляційну скаргу, подану представником відповідача адвокатом Штафан Т.М., остання просить апеляційну скаргу представника позивача адвоката Зеркіна А.С. залишити без задоволення, рішення суду від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Від представників сторін на адресу суду апеляційної інстанції надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явись в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       
Судом встановлено, 25 червня 2009 року написана розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 , паспорт № НОМЕР_1 отримав суму 800 доларів у ОСОБА_1 на три місці та зобов`язувався повернути у повному обсязі до 25 серпня 2009 року. Оригінал даної розписки наявний в матеріалах справи.

Наполягаючи на своїх вимогах позивач зазначає, що розписка відповідачем була написана у зв`язку з отриманням в борг від нього 800 доларів США.
Заперечуючи проти позову представник відповідача у відзиві зазначив, що відповідач наполягає на тому, що повернув кошти, які він взяв у борг у позивача, про що останній написав розписку, яка у нього (відповідача) не зберіглась, оскільки пройшло більше 15 років та зазначив про строк позовної давності, який давно закінчився.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позову мотивовано тим, що звертаючись до суду про стягнення боргу за борговою розпискою від 25 червня 2009 року зі вказаним у ній строком погашення заборгованості до 25 серпня 2009 року, строк позовної давності за даною розпискою закінчився 26 серпня 2012 року, позивач пропустив строк позовної давності. Доказів переривання перебігу строку позовної давності позивачем не надано, як і не доведено поважні причини його пропуску.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №757/62714/18 зазначив, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В своєму відзиві представник відповідача заперечуючи проти позову, зазначив, що відповідач повернув взяті у борг кошти позивачу, але доказів цьому суду не надано.

Окрім цього, відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 цього Кодексу.
У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права. Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження №61-13760сво21).
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі №6-1996цс16.
       
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок: «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Слід зазначити, у розписці, якою підтверджується факт укладення договору позики та умови цього договору, зазначено строк виконання грошового зобов`язання – 25 серпня 2009 року, і саме з наступного дня, 26 серпня 2009 року, у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності визначається судом.

Отже, звертаючись до суду про стягнення боргу за борговою розпискою від 25 червня 2009 року зі вказаним у ній строком погашення заборгованості до 25 серпня 2009 року, строк позовної давності за даною розпискою закінчився 26 серпня 2012 року, а тому позивач пропустив строк позовної давності та у зв`язку із цим, у задоволенні його позовних вимог відмовлено. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не доведено поважні причини його пропуску. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через пропуск ним строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду першої інстанції по суті спору.
Отже, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Зеркіна Артура Сергійовича на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - залишити без задоволення.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                 О.В. Агєєв

Судді:                                                                         Л.П. Никифоряк

Г.В. Новікова

Повне судове рішення складено 19.03.2025 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв