Справа № 462/6819/24                                Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/175/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Провадження №22-ц/811/62/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        16 квітня 2025 року   м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Підлужного В.І.,
за участі: представника апелянта – адвоката Мартиневича Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

       В серпні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 112 564 грн. 17 коп. матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 , 10.05.2021 року о 14 год. 15 хв. у м. Львові на вул. Кульпарківська, 200A, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , не був уважним, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «BMW» під керуванням позивача, спричинивши автомобілям технічні пошкодження. У подальшому, постановою Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/3532/21 від 03.08.2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП). Зазначено, що при зіткненні, транспортний засіб позивача марки «BMW» отримав значні пошкодження. Так, відповідач мав діючий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників ремних транспортних засобів у ПАТ «СК «ПЗУ Україна», яка сплатила страхове відшкодування у розмірі 71 643 грн. 46 коп. в межах своїх зобов`язань. Позивач вказує, що згідно висновку експерта № 442.23 від 04.01.2024 року вартість відновлювального ремонту становить 184 207 грн. 63 коп., відтак вважає, що загальний розмір завданого збитку становить 112 564 грн. 17 коп. Враховуючи, що витрати на відновлювальний ремонт, поза межами страхового відшкодування, поніс позивач, останній просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04 грудня 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.
Додатковим рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2024 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  – 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. судових витрат пов`язаних з професійною правничою допомогою.
       Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу. 
       Вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       Вказує, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем у справі, начебто не доведено поважності підстав пропуску позовної давності у справі.
       Звертає увагу, що ЗУ від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту:
       «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені статтями 157-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії».
       Тому вважає, що строк позовної давності є зупиненим на період дії воєнного стану, та має бути відновленим, з часу, що минув до його зупинення.
       Окрім цього, вказує, що власник транспортного засобу, що перебував під його керуванням під час ДТП належав ПП «ЗЕ АВТО», юридична адреса якого Донецька обл.., м.Маріуполь, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях та значно ускладнювало комунікацію з власником транспортного засобу.
       Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити. 
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта – адвоката Мартиневича Ю.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. 
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач звернувся з позовом після спливу позовної давності.
       Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.
       Встановлено, що 10.05.2021 року о 14 год. 15 хв. у м. Львові на вул. Кульпарківська, 200А ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «BMW» номер кузова: НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , чим ОСОБА_3 порушив п. 12.1; 13.1 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 03.08.2021 року ухвалено ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн. 00 коп. 16.08.2021 року постанова суду набрала законної сили (а.с. 55-56, https://reestr.court.gov.ua/Review/98819655).
Згідно копії витягу з централізованої бази даних МТСБУ стверджується, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 була застрахована у ПАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200924105, станом на 10.05.2021 року (а.с. 57).
До позовної заяви долучено копію повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заява про страхове відшкодування (номер справи 4441) від 10.11.2023 року (а.с. 58-59).
За змістом страхового акту № 4441/2 (а.с. 61) дорожньо-транспортну пригоду від 10.05.2021 року кваліфіковано як страховий випадок. Здійснено розрахунок розміру страхового відшкодування (а.с. 61).
Як вбачається з відповіді Національної поліції України (ідентифікатор картки: 3021131518327544), 10.05.2021 року о 14 год. 19 хв. у м. Львові по вул. Кульпарківська, 200А трапилася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів:
- «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , власником вказано ОСОБА_4 , страхова компанія ПАТ «СК «ПЗУ Україна»;
- «BMW I8», номер кузова НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , власника не вказано (а.с. 62-63).
Згідно Висновку експерта № 442.23 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи автомобіля «BMW I8», ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , складеного 04.01.2024 року судовим експертом Картавовим Ю. О., стверджується, що вартість відновлювального ремонту із врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «BMW I8», пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 10.05.2021 року, у цінах станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, становила 81 124 грн. 23 коп. (а.с. 64-71).
Матеріали справи містять також ремонтну калькуляцію № 4441 від 10.05.2021 року та аркуші перевірки даних № 4441 від 10.05.2021 року (а.с. 73, 74, 75).
Довідкою ПП «Зе Авто» від 01.08.2024 року стверджується, що ПП «Зе Авто» отримало в повному обсязі страхове відшкодування від ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в розмірі 71 643 грн. 46 коп. Витрати по вартості відновлювального ремонту поніс володілець транспортного засобу ОСОБА_1 (а.с. 87).
       Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
Частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Згідно з п.36-1 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
       За змістом статті 22, 1166, 1192 ЦК України, шкода відшкодовується в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
       Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
       Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.
       При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
       У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
       Верховний Суд в постановах від 13 травня 2019 року (справа №522/538/17) та від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20) прийшов до аналогічних висновків.
       У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). 
       Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Згідно Висновку експерта № 442.23 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи автомобіля «BMW I8», ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , складеного 04.01.2024 року судовим експертом Картавовим Ю. О., стверджується, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «BMW I8» пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 10.05.2021 року, у цінах станом на момент дорожньо-транспортної пригоди становила 184 207, 63 грн., а вартість відновлювального ремонту із врахуванням коефіцієнту фізичного зносу становила 81 124 грн. 23 коп. (а.с. 64-71).
Довідкою ПП «Зе Авто» від 01.08.2024 року стверджується, що ПП «Зе Авто» отримало в повному обсязі страхове відшкодування від ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в розмірі 71 643 грн. 46 коп. 
Як вбачається з страхового акта №4441/2, ПАТ «СК «ПЗУ Україна» визначаючи розмір страхового відшкодування, виходило з наступних розрахунків : Розмір збитку 71 643, 46 грн. = ( вартість ремонту з урахуванням зносу 81 124, 23 грн. – податок на додану вартість 9 480, 77 грн.)
       Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
       За змістом вказаної норми у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає податок на додану вартість, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком (вказаний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 757/22706/15-ц).
       Отже, ПДВ в сумі 9 480, 77 грн. входить до суми страхового відшкодування та може бути повернуто позивачу страховиком після надання відповідних документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту.
       Таким чином розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 як винної особи на користь позивача становить 103 083, 40 грн. (184 207, 63 - 71 643, 46 грн. - 9 480, 77)
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом 28.08.2024 року, тобто після спливу позовної давності, а тому позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року.
       Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
       Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
       У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Окрім цього, указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05.30 год. 24 лютого 2022 року.
Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257 – 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
30 січня 2024 року набув чинності Закон України № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», яким внесено зміни до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а саме: перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні.
       Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України.
       Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 26.09.2022 у справі № 372/3235/20 (провадження № 61-6797св22).
       Враховуючи, що перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні в суду першої інстанції не було підстав відмовляти в задоволенні позову у зв`язку з спливу позовної давності.
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
       Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Враховуючи, що судом апеляційної інстанції рішення скасовано та постановлено нове судове рішення, таким чином, на користь  ОСОБА_1 слід стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 211, 20 грн. за подання позовної заяви,1816, 80 грн. за подання апеляційної скарги.
       В частині вимог апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2024 року, такі на переконання колегії суддів також підлягають до задоволення.
       Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430цього Кодексу.
       У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
       Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього. 
       Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04 грудня 2024 року, а тому додаткове рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2024 року слід також скасувати.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

                                                УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2024 року– скасувати.
Постановит нове судове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 103 083, 40 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 211, 20 грн. за подання позовної заяви, та 1816, 80 грн. за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення повної постанови.
         Повний текст постанови складено та проголошено 16 квітня 2025 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

         Судді:                                                                 Цяцяк Р.П.

                                                                       Шеремета Н.О.