П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/2378/24	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Миколаїв;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
30.05.2024 року;
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.

             П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 11.01.2024 №ПШ057527 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, позивачка у спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником, тому застосування до неї адміністративно-господарського штрафу відбулось за відсутності правових підстав. У тому числі, не погоджуючись з висновками Укртрансбезпеки про допущення правопорушення на автомобільному транспорті, вказує, що чинне законодавство не містить вказівки на обов`язок водія, що здійснює внутрішні перевезення, встановлювати і використовувати контрольні прилади (тахографи) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв, а є правом власника транспортного засобу та автомобільного перевізника.
Наведені обставини у сукупності, а також те, що посадовою особою Укртрансбезпеки не забезпечено право позивачки на участь у розгляді справи про правопорушення, свідчать про повну необґрунтованість і неправомірність оспорюваної постанови та наявність підстав для скасування рішення відповідача.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Суд визнав протиправною та скасував постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 11.01.2024 р. №ПШ057527.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті судовий збір у сумі 1211,20 грн. на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів тієї обставини, що саме позивачка була автомобільним перевізником, що виключає відповідальність за порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та накладення адміністративно-господарського штрафу згідно оспорюваної постанови. Окремо суд першої інстанції визначив, що відповідач не виконав належним чином обов`язок щодо повідомлення позивачки про розгляд справи, чим порушив її право на участь у розгляді справи про правопорушення.
В апеляційній скарзі Державна служба України з безпеки на транспорті, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що під час рейдової перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки надано документи, які свідчили про те, що позивачка є автомобільним перевізником. При цьому, відсутність особи під час розгляду справи про правопорушення не перешкоджає розгляду справи та особа не позбавлена можливості спростовувати свою вину у виявленому правопорушенні в судовому порядку.
Таким чином, виявивши правопорушення на автомобільному транспорті та застосувавши адміністративно-господарський штраф згідно оспорюваної постанови, відповідач діяв у межах своїх повноважень, з дотриманням закону та обґрунтовано.
Відзив на апеляційну скаргу від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у визначений апеляційним судом строк не надійшов.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, 09.12.2023 посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, за результатом якої складено акт №АР018908.
В акті зафіксовано, що 09.12.2023 на ділянці автомобільної дороги М-15, 12 км + 125 м проведено перевірку транспортного засобу RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно акту, під час перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки надано посвідчення особи водія – ОСОБА_2 , товарно-транспортну накладну від 08.12.2023 №65249, згідно даних якої автомобільним перевізником виступає ФОП ОСОБА_1 .
Зазначеною перевіркою виявлено порушення вимог абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», що виразилось у здійсненні перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону, а саме відсутня особиста картка водія в цифровому тахографі, оскільки ТЗ обладнано цифровим тахографом.
28.12.2024 позивачці направлено запрошення щодо розгляду справи, яке нею отримано 23.01.2024.
Розглянувши матеріали перевірки, Відділом державного нагляду (контролю) у Миколаївській області прийнято постанову 11.01.2024 №ПШ057527, якою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн. за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: особистої картки водія ОСОБА_2 до цифрового тахографа.
Не погоджуючись із накладенням стягнення, посилаючись на неправомірність та необґрунтованість постанови, позивачка звернуласья до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг (частина 1 статті 5 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-ІІІ).
Слід враховувати, що відповідно до пунктів 1, 3 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №103 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Укртрансбезпека у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Згідно із пунктами 4, 5, 8, 9 Положення від 11.02.2015 року №103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, у тому числі:
здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.
Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема:
здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті;
проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт.
Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Укртрансбезпека під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-ІІІ, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Статтею 34 Закону України від 05.04.2001 року №2344-ІІІ передбачено, що автомобільний перевізник повинен, серед іншого:
виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;
забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;
забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв;
забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;
забезпечувати безпеку дорожнього руху;
забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Статтею 48 Закону України від 05.04.2001 року №2344-ІІІ визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Так, за визначеннями, наведеними у пункті 1.4 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 року №385, контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв;
тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.
Згідно із пунктом 3.3 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:
- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;
- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;
- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;
- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);
- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Пунктом 6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 року №340 визначено, що водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).
Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України від 05.04.2001 року №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз наведених правових норм показав, що державний контроль за додержанням автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт направлений, у тому числі, на дотримання цими суб`єктами вимог законодавства про автомобільний транспорт. Законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством. При цьому, вищеприведені законодавчі вимоги поширюються на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами, обладнаними цифровим тахографом, без поділу на міжнародні та внутрішні перевезення. 
Разом з цим, аналіз наведених правових норм, а також стала на момент вирішення справи судова практика Верховного Суду, свідчать про те, що автомобільним перевізником є особа, яка умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.
Надання послуги з перевезення може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, однак така обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-III. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Отже, з`ясуванню підлягає особа правопорушника на основі документів, представлених під час перевірки та розгляду справи про правопорушення на автомобільному транспорті.
Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що інформація про Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , як автомобільного перевізника, зазначена у товарно-транспортній накладній від 08.12.2023 №65249, оформленій на перевезення вантажу.
Також, позивачкою не заперечується та обставина, що вона на комерційній основі використовує транспортні засоби, належні на праві власності ОСОБА_3 , а саме у виді надання послуг з перевезення іншим суб`єктам господарювання.
Сукупний аналіз представлених доказів свідчить про ту обставину, що позивачка у спірних правовідносинах виступала автомобільним перевізником.
Також, згідно пунктів 26, 27, 29 Порядку від 08.11.2006 року №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Копія постанови видається не пізніше ніж протягом трьох днів після її винесення уповноваженій особі автомобільного перевізника під розписку чи надсилається рекомендованим листом із повідомленням.
У разі оскарження постанови про застосування адміністративно-господарських штрафів стягнення сплачується не пізніше ніж протягом п`ятнадцяти днів після отримання повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Отже, Порядком №1567 установлено обов`язок органу державного контролю повідомити суб`єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення транспортного законодавства. Водночас, неявка суб`єкта господарювання на розгляд такої справи не є перешкодою для її розгляду та прийняття відповідного рішення.
При цьому, відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростовувати вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу. Нормами Порядку №1567 не установлено обов`язкової присутності суб`єкта господарювання під час розгляду справи про порушення законодавства на автомобільному транспорті. Неявка суб`єкта господарювання не є перешкодою для розгляду такої справи та винесенню органом державного контролю постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу.
Як свідчать дійсні обставини справи та не заперечується учасниками, відповідачем виконано обов`язок та завчасно направлено позивачці запрошення на розгляд справи про про правопорушення на автомобільному транспорті. При цьому, той факт, що позивачка забрала запрошення у поштовому відділенні 23.01.2024, практично через місяць після відправки кореспонденції, і, як наслідок, необізнаності про дату і час розгляду справи про порушення транспортного законодавства не може ставитись у вину відповідача і не оцінюється судом як порушення останнім вимог Порядку №1567.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про визнання протиправною та скасування постанови Укртрансбезпеки, адже застосування до позивачки адміністративно-господарського штрафу відбулось з дотриманням чинного законодавства та обґрунтовано.
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

         Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
         Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                            О.В. Яковлєв