ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/423/25 Справа № 182/3559/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 квітня 2025 року                                                                м. Кривий Ріг

       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Остапенко В.О.
суддів - Бондар Я.М., Корчистої О.І.
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Толпегін Андрій Володимирович , на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2023 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополь Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 

УСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що близько 20 години 35 хвилин 04 квітня 2020 року у м. Нікополь на вул. Краснодонській, 50, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій мотоцикл марки «HONDA DIO AF-27», без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв зіткнення з велосипедом «Україна», під керуванням водія ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався у зустрічному для мопеда напрямку. Внаслідок зіткнення син позивачки ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, перелому кісток основи черепу, розриву внутрішніх органів. В стані коми 3 ст. доставлений до КП «Нікопольська міська лікарня 1», де ІНФОРМАЦІЯ_3 о 09:30 помер не приходячи до свідомості.
За даним фактом 04 квітня 2020 року слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області відомості про дане кримінальне правопорушення, відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України, внесено до ЄРДР № 12020040000000338 з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 286 КК України.
Таким чином, вважає, що смерть ОСОБА_5 настала після дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2020 року, довідкою про причину смерті ОСОБА_5 від 11 травня 2021 року та свідоцтвом про смерть від 07 квітня 2020 року.
Внаслідок смерті ОСОБА_5 , матері загиблого спричинено моральну шкоду, яка проявляється в пережитих моральних стражданнях, які і надалі вона буде переживати у зв`язку з втратою близької особи. Просила суд стягнути з відповідача 200 000,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_5 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої смертю сина та стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1073,60 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Толпегін А.В., вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка свідомо ввела суд першої інстанції в оману стосовно суттєвих обставин справи, які впливають як на право позивача на звернення до суду, так і на розмір відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Сам факт ДТП за участю відповідача ОСОБА_2 та велосипедиста ОСОБА_5 не заперечує, однак апелянт не може погодитись із тим, що останній в будь-якій формі завдав моральної шкоди позивачці ОСОБА_1 . Зазначає, що постанова слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 30 вересня 2020 року про закриття кримінального провадження ніким не оскаржувалась та набула чинності. В ході досудового розслідування було встановлено, що велосипедист ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння, безпричинно виїхав на смугу зустрічного руху, де сталося зіткнення з мопедом під керуванням відповідача в діях якого відсутні порушення Правил дорожнього руху, які б перебували у причинному зв`язку скоєння ДТП. Вказані обставини за яких сталася ДТП підтверджуються висновком судової автотехнічної експертизи № 19/104-9/21038 від 11 вересня 2020 року. Так, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок взаємодіє двох джерел підвищеної небезпеки, та з вини велосипедиста ОСОБА_5 , то правових підстав для відшкодування шкоди не має. Також не погоджується із розміром стягнутої моральної шкоди, посилаючись на своє скрутне матеріальне становите. Крім того, вважає, що апелянт не був належним чином повідомлений про розгляд справи.
Від позивачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Заставний Р.А., надійшли письмові пояснення відповідно до яких зазначає, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, вважає справедливим та визначеним з урахуванням того, що загиблий у ДТП ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статі 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України, у редакції чинній на час подання апеляційної скарги). 
Зважаючи на те, що ціна позову становить 200 000 грн та не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що близько 20 години 35 хвилин 04 квітня 2020 року у м. Нікополь на вул. Краснодонській, 50, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій мотоцикл марки «HONDA DIO AF-27», без реєстраційного номеру, під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., скоїв зіткнення з велосипедом «Україна», під керуванням водія ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., який рухався у зустрічному для мопеда напрямку. Внаслідок зіткнення ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, перелому кісток основи черепу, розриву внутрішніх органів. В стані коми 3 ст. доставлений до КП «Нікопольська міська лікарня 1», де ІНФОРМАЦІЯ_3 о 09:30 помер не приходячи до свідомості.
Постановою слідчого СУ ГУНП у Дніпропетровській області Зайченко Л.М. кримінальне провадження № 12020040000000338 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. З постанови вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що в діях водія ОСОБА_2 , не вбачається порушень Правил дорожнього руху України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП та її наслідками у вигляді смерті ОСОБА_5 .
З висновку судово-медичної експертизи №215/2 від 14 квітня 2020 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_5 відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забиття м`яких тканин голови, перелому кісток склепіння і основи черепу, субдурального і субарахноїдального крововиливів, забою головного мозку. При судово-токсилогічному дослідженні крові з трупа ОСОБА_5 виявлено еталон в кількості в крові 0,52% (проміле).
З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12 грудня 1991 року вбачається, що ОСОБА_1 була матір`ю ОСОБА_5 (а.с.7).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, спричинена не з вини відповідача, а з вини самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Обставин непереборної сили або умислу потерпілого під час судового розгляду не встановлено. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що моральна шкода позивачці завдана смертю її сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя останній душевні страждання. Однак, при визначені розміру моральної шкоди, суд врахував ту обставину, що потерпілий на час ДТП був в стані алкогольного сп`яніння.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.
Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. 
Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Суд першої інстанції правильно визначився зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, обґрунтовано визнав суб`єктом відповідальності за завдану ОСОБА_1 шкоду відповідача ОСОБА_2 . 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що шкода, спричинена не з вини відповідача, а з вини самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, крім того, обставин непереборної сили або умислу потерпілого під час судового розгляду не встановлено, що також узгоджується із висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для відшкодування шкоди у даному випадку не ґрунтуються на законі.
Факт перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння та порушення ним ПДР не є умислом, оскільки відповідачем не доведено, що ОСОБА_5 свідомо та бажано допустив дії, внаслідок яких загинув.
Натомість факт завдання моральної шкоди ОСОБА_1 доведено безпосередньо фактом спричинення смерті її сина джерелом підвищеної небезпеки, що є підставою для відшкодування їй моральної шкоди незалежно від доведеності вини відповідача. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної 
шкоди, колегія суддів звертає увагу на наступне.
За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Як встановлено досудовим розслідуванням, ОСОБА_5 потрапив в ДТП, порушивши Правила дорожнього руху України та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, тому обгрунтованим є посилання суду першої інстанції на положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України при визначенні розміру завданої моральної шкоди.
Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, а саме: характер правопорушення, відсутність вини відповідача ОСОБА_2 , перебування ОСОБА_5 у нетверезому стані та нехтування ним правилами безпеки руху, довічність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі життя позивачки ОСОБА_1 , пов`язаних із втратою сина, виходячи із принципів розумності і справедливості, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру завданої моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів про направлення судом першої інстанції на адресу відповідача ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками спростовуються матеріалами справи, адже матеріали справи містять конверт з поштовим повідомленням, який повернувся на адресу за закінченням терміну зберігання (а.с. 44), тому апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вжиті передбачені законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
Крім того, як встановлено судом, відповідач скористався своїм правом на перегляд заочного рішення суду та, згідно ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2024 року, вищевказану заяву було залишено без задоволення.
Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року.

Головуючий 
Судді