ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2025 року
м. Харків
справа № 638/18682/23
провадження № 22ц/818/1051/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника Каленика Олександра Володимировича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року в складі судді Яковлевої В.М.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 12 січня 2019 року вона з ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними придбано квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначила, що під час спільного проживання у шлюбі вона погодилась зареєструвати спільне майно на відповідача як на чоловіка. Проте, у подальшому вони припинили спільне проживання.
Вказала, що в ході усних перемовин між сторонами відповідач неодноразово надавав обіцянки вирішити питання розподілу спільного майна у добровільному порядку, проте чітко і по суті не вказав, яку грошову суму за спільну квартиру готовий компенсувати та чітко не повідомляв, в які строки. 
В подальшому вона направила відповідачу письмову досудову вимогу. Після отримання досудової вимоги відповідач запросив її на перемовини в онлайн режимі засобами Google Meet (онлайн аудіо та відео-конференція). В ході перемовин сторони не дійшли згоди, оскільки вона наполягала на чіткому встановленні часових меж виконання домовленостей між сторонами та в цілому на чіткому формулюванні і закріпленні таких домовленостей.
Через відсутність взаємної згоди вирішити поділ спільного майна в тому вигляді, який би не порушував дисбаланс інтересів сторін, вона вимушена була звернутись до суду з даним позовом, оскільки продовжувати очікувати в незрозумілий термін повернення незрозумілої суми коштів не згодна.
Просила визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв м, житловою площею 50 кв м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2207339663101); стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 13 420,00 грн та витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 23 000,00 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв м, житловою площею 50 кв м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2207339663101); стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 13 420,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 800,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , визнати факт неналежного повідомлення відповідача про існування позову в суді першої інстанції; визнати звіт про оцінку майна від 12.12.2023 року недопустимим і недостовірним та виключити з матеріалів справи; відступити від презумпції рівності часток подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на , а за ОСОБА_2 – квартири АДРЕСА_1 загальною площею 97,9 кв м, житловою площею 50 кв м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2207339663101); встановити судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на момент подання позовної заяви 28.11.2023 року становило 8052,00 грн; встановити витрати позивачки на професійну правову (правничу) допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції в розмірі 5700,00 грн та покласти ці витрати повністю на сторону позивачки на підставі ч. 9 ст. 141 ЦПК України; стягнути з позивачки на користь відповідача судові витрати за розгляд апеляційної скарги, а саме судовий збір у розмірі 12078,00 грн та витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 17 000,00 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що фактично про наявність позову він дізнався випадково лише 16.08.2024. За адресою: АДРЕСА_2 він ніколи не проживав, позивачка достеменно була обізнана тим, що він проживає у м. Полтава, де знаходиться й понині. Суд помилково не врахував і факт навмисного не зазначення позивачкою його номеру телефону в позові і не дослідив обставини та значні наслідки, до яких це призвело. Неналежне повідомлення про судовий розгляд, а фактично взагалі не повідомлення про його наявність, що сталося не з його вини та без його умислу, позбавили його можливості своєчасно дізнатися про процес та підготуватися до нього. Відсутність належного повідомлення порушила його право на участь у судовому розгляді та позбавила можливості ефективно захистити свої інтереси. Неотримання повідомлення унеможливило подання ним доказів, заперечень та правових позицій, що створило несправедливі переваги для сторони позивачки та вплинуло на неупередженість судового розгляду, а також призвело до того, що він був фактично позбавлений можливості дізнатися про судовий розгляд протягом значного часу, своєчасно у відповідний термін підготувати свою правову позицію та ефективно захищати свої інтереси. Ухвалою суду від 8.01.2024 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, але не враховано та не взято до уваги саме ті строки, які суд надав, оскільки в самій ухвалі взагалі не згадується розрахунок відповідних строків, окрім зазначення дати 7.12.2023, коли така вимога була сформована в ухвалі суду та дати 21.12.2023, коли вона була фактично виконана. Таким чином, суд проігнорував свої ж власні межі для її виконання. Отже, залишається сумнівним питання, що суд взагалі мав приймати оновлений позов та звіт про оцінку нерухомого майна, а не повернути їх, як було зазначено самим судом та доведено до сторони позивачки у відповідній ухвалі. В матеріалах справи відсутні докази того, що на момент складання звіту про оцінку майна від 12.12.2023 року позивачка мала правовстановлюючі документи на це майно, які б підтверджували, що воно належить їй на законних підставах. Навпаки, згідно з матеріалами справи, такі документи не були надані навіть разом з позовною заявою. Таким чином, залишається невідомим, на яких підставах була здійснена оцінка нерухомого майна оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , якщо на момент складання звіту 12.12.2023 року не було підтверджено наявності у позивачки прав на це майно. Відсутність доказів, що підтверджують законність такої оцінки, суперечить вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та свідчить про те, що звіт про оцінку не може бути визнаний належним доказом дійсної вартості нерухомого майна у контексті визначення ціни позову. Для виконання цієї важливої оцінки було обрано оцінювача ФОП ОСОБА_3 з м. Київ, що є досить дивним та позбавленим логіки, зважаючи на обставини справи. Адже об`єкт оцінки знаходиться в м. Харків, суд, до якого подається цей звіт, також розташований у м. Харків. Вибір оцінювача з м. Київ ставить під сумнів об`єктивність та достовірність звіту, адже спеціаліст, який не має достатньої обізнаності зі специфікою ринку нерухомості м. Харків, не може провести належну оцінку майна. Об`єктивність та точність оцінки є критично важливими у даному випадку, оскільки цей звіт використовується як ключовий доказ у суді для визначення ціни позову. Тому вибір оцінювача, який не знайомий з ринком нерухомості Харкова, виглядає непрофесійно та викликає обґрунтовані сумніви у правдивості й точності висновків оцінки. Дивним збігом є й той факт, що сума, зазначена у досудовій вимозі від 25.08.2023 року, де позивачка самостійно "оцінює" свою частку вартості спірного майна у 1 830 000 грн, майже повністю збігається з половиною вартості, зазначеної у звіті про "незалежну" оцінку нерухомості, виконаному майже через чотири місяці – 12.12.2023 року, у розмірі 1 833 569 грн. Така точність дає підстави вважати, що результати звіту про оцінку нерухомого майна могли бути підготовлені з урахуванням вже відомих даних або сум, які попередньо озвучила Позивачка. Цей збіг не мав залишитися без уваги, адже він викликає обґрунтовані питання щодо об`єктивності та неупередженості оцінки, проведеної оцінювачем. Натурний огляд об`єкта оцінки фактично не проводився, що прямо визнається оцінювачем ФОП ОСОБА_3 у самому звіті. Натурний огляд за умовами договору не здійснювався у зв`язку з відсутністю у замовника можливості організувати доступ”, що суттєво підриває достовірність і об`єктивність висновків, оскільки огляд є невід`ємною частиною процесу оцінювання нерухомого майна. Судом не враховано, що між сторонами було погоджено та досягнуто домовленості, відповідно до якої він, на свій страх та ризик, попри безпекову ситуацію в м. Харків, за власні кошти мав завершити ремонт у квартирі з метою подальшого поділу спільного майна. Це б одночасно підвищило вартість та привабливість житла, а також надало б змогу використовувати його за цільовим призначенням. Відмова суду першої інстанції від задоволення клопотання щодо повернення до підготовчого провадження, де він міг би скористатися процесуальними правами надати пояснення про реальні правовідносини між сторонами та подати зустрічний позов, значно обмежила його право на захист. Замість забезпечення повного та справедливого розгляду справи, суд фактично позбавив його можливості одночасно відстояти свої інтереси в межах цього провадження, що сприяло однобічному розгляду спору на користь позивачки. Судом також було проігноровано його неодноразові звернення щодо ненадання копій оновленої позовної заяви та доданих до неї доказів, що є грубим порушенням процесуального права. Після придбання квартири за договором купівлі-продажу, позивачка фактично самоусунулась від будь-яких витрат на утримання та поліпшення спільного майна. У даному випадку, окрім декількох одиничних незначних витрат, всі подальші витрати на утримання, поліпшення квартири, а також інші фінансові зобов`язання, пов`язані з цим майном, до фактичного припинення шлюбних відносин у травні 2022 року, коли позивачка покинула країну, здійснювалися виключно ним. Тож будь-яке збільшення у вартості спірної квартири відбулось аж ніяк не через участь у цьому позивачки. Зазначене свідчить про значний особистий внесок з його боку в утриманні та поліпшенні спірного майна, який має бути врахований судом при вирішенні спору про поділ майна. Відсутність фінансової участі позивачки у витратах, а також уникнення будь-яких зобов?язань щодо спірної квартири, після її придбання не лише ставить під сумнів обґрунтованість заявленої нею ціни позову, але й суперечить принципу, згідно з яким права власника нерозривно пов`язані з його обов`язками щодо утримання цього майна. Таким чином, ця ситуація є підставою для відступу від засади рівності часток подружжя, з урахуванням того, що внесок позивачки у спірне майно після його придбання був ледь помітним і не відповідав принципам справедливого співвідношення прав і обов`язків власника. Ще однією вагомою підставою для відступу від засади рівності часток подружжя є його зобов`язання щодо утримання батьків. Оскільки ані батьки, ані він не мають іншого власного житла, він змушений орендувати квартиру для їхнього проживання, а також окремо орендувати житло для себе. Це створює значне фінансове навантаження, адже він вимушено сплачує оренду двох квартир, включно з комунальними послугами, замість використання спірної квартири за її цільовим призначенням. Вказав, що плата за подання позову про поділ майна подружжя має свої особливості, встановлені Законом України «Про судовий збір». Відповідно до тієї ж ч. 2 ст. 4 цього Закону, у разі поділу майна при розірванні шлюбу розмір судового збору становить не більше 3-х розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на момент подання позову (грудень 2023 року), прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 2 684 грн. Відповідно, максимальний судовий збір має становити 8 052 грн. Тож такий підхід в обчисленні судового збору суперечить вимогам закону, оскільки цей позов стосується саме поділу майна подружжя, а не звичайного майнового спору. Внаслідок цього було допущено перевищення максимально допустимого розміру судового збору, передбаченого для даної категорії справ, що є порушенням ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а тому зазначений судовий збір має бути перераховано. Судом помилково не було враховано необґрунтовані витрати, які також підлягають перерахунку та відхиленню, а також не враховано про систематичне зловживання процесуальними правами стороною позивачки. Вони спрямовані на створення умов для одностороннього судового розгляду з обмеженням моїх прав для захисту своїх інтересів, які суд має право, а також і більш ніж достатні підстави, покласти судові витрати на сторону, яка вчинила зазначені порушення, незалежно від результатів розгляду спору. Зазначив, що у зв`язку з поданням цієї апеляційної скарги ним понесено витрати на підготовку скарги та її рецензування адвокатом, юридичний аналіз рішення суду першої інстанції, а також супровід апеляційного розгляду. Враховуючи складність справи, очікує, що в апеляційному суді витрати включатимуть консультації, складання додаткових процесуальних документів та участь у судових засіданнях. Розмір цих витрат відповідає середньоринковим ставкам та буде підтверджений відповідними доказами в судовому порядку. Вказав, що його витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції становлять 17 000,00 грн.

30 грудня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд»  ОСОБА_1  через свого представника подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 356 ЦПК України. Пункти 3, 4, 5, 6, 7 прохальної частини апеляційної скарги є вимогами, які виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції. В тексті процесуальних документів в суді першої інстанції, а також в тексті самої апеляційної скарги відповідач вказує наступну адресу: АДРЕСА_2 . Саме вказана вище адреса зазначена нею в тексті позову. Саме на вказану вище адресу судом скеровувались всі процесуальні документи (повістки, ухвали). Саме вказана вище адреса декілька разів поспіль вказується в текстах процесуальних документів самого відповідача (і продовжує вказуватись в апеляційній скарзі). Відтак, твердження апелянта про нібито будь-які некоректності з даного приводу та нібито неповідомлення його або повідомлення не на ту адресу є введенням суду в оману. В даній справі представник відповідача фактично повідомляє суду, що протягом багатомісячного строку не вжив жодних заходів з метою надання документів, не опрацював всі документи, не сформував позицію та не надав доказів, оскільки просить надати йому таку можливість, не пояснюючи що саме заважало вчинити вказані вище дії протягом непомірно великого проміжку часу – 66 днів. В тексті апеляційної скарги відповідач продовжує вказувати на факти порушення його прав, цілковито замовчуючи про невиконання зі свого боку всіх процесуальних обов`язків. В дійсності, права відповідача не були порушені, в той час як відмова суду першої інстанції в заявлені необґрунтованих клопотань про відкладення не свідчить про порушення прав останнього, а свідчить про відмову суду в заохоченні у подальшому зловживанні процесуальними правами. Порушення процесуальних прав в даній справі було продемонстровано виключно зі сторони відповідача та його представника. Позивач жодним чином не повинна забезпечувати колишнього чоловіка та його батьків шляхом дарування (уступлення) йому частини спільного майна. Норми Сімейного кодексу України, якими врегульовані дані спірні правовідносини, жодним чином не зобов`язують при розгляді даної категорії справ (поділ майна подружжя) враховувати наявність батьків та інших родичів — з очевидних причин. Відтак, будь-які посилання колишнього чоловіка на своїх батьків-пенсіонерів, спекуляції пенсійними посвідченнями тощо - взагалі не заслуговують на увагу в даній справі з очевидних причин. Позивач заперечує проти задоволення витрат на правничу допомогу апелента в суді апеляційної інстанції з підстав необхідності відмови у задоволенні апеляційної скарги, не співмірності таких витрат, відсутності доказів їх понесення та нелогічності їх заявленя. Всі заперечення відповідача на розмір та обсяг заявленої професійної правової допомоги позивачки є такими що не заслуговують на увагу. Орієнтовний розмір витрат позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції становить 8000,00 грн.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати в частині витрат на правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторони не надали, тому спірне майно підлягає поділу з огляду на правила рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 12 січня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.13,235 том 1).
10 листопада 2020 року між АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність покупцеві, а покупець прийняв у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв м, житловою площею 50 кв м. Купівля-продаж зазначеної квартири сторони здійснюють за 1 517 450,00 грн.
Відповідно до пункту 16 цього договору укладення цього правочину відбувається за згодою другого з подружжя покупця ОСОБА_1 , справжність підпису якої було засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. 10 листопада 2020 року та зареєстровано в реєстрі за № 5022 (а.с.107 том 1).
Аналогічна інформація міститься в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 342623875 від 14 серпня 2023 року (а.с.14,65 том 1). 
ОСОБА_1 направила досудову вимогу ОСОБА_2 щодо вирішення питання сплати своєї частки в спільному майні (а.с.15-20 том 1).
З копії паспорту та відповіді № 354349 від 07 грудня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.30,231-232 том 1).
Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, складеного 12 грудня 2023 року ФОП ОСОБА_3 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 3 667 138,00 грн (а.с.48-64,68-78 том 1).
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 надав актовий запис про розірвання шлюбу; довідку від 04 вересня 2024 року № 6326-5003431379 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з якої вбачається, що з 04 вересня 2024 року фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 ; договір оренди житлового приміщення від 28 серпня 2023 року, укладений з ОСОБА_2 ; договір оренди житлового приміщення (квартири) від 19 липня 2024 року, укладений з ОСОБА_5 ; заяву про зняття з обліку внутрішньо переміщеної особи від 03 вересня 2024 року, з якої вбачається, що з 20 квітня 2022 року ОСОБА_2 зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_4 ; лист ГУПФУ в Полтавській області від 12 серпня 2024 року адресований ОСОБА_6 ; рішення про відмову у призначенні пенсії від 03 вересня 2024 року № 056550006367 ГУПФУ у Київській області, адресоване ОСОБА_7 ; довідка до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААВ № 362092, відповідно до якої ОСОБА_5 з 18 травня 2021 року встановлено ІІІ групу інвалідності, безстроково; довідку від 23 липня 2024 року № 1601-5003375751 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_5 , фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_5 ; довідку від 30 липня 2024 року № 1601-5003383508 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_7 , фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_5 ; договір суборенди житлового приміщення № 1 від 15 квітня 2022 року, укладеного з ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 наголошував на тому, що його не було належним чином повідомлено про наявність позову до нього, що призвело до відсутності можливості подати докази, а також подати зустрічний позов.
Як вбачається з матеріалів справи копію позовної заяви та копію виправленої позовної заяви направлено ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_2 . 
Проте, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а з 20 квітня 2022 року по 03 вересня 2024 року фактично проживав за адресою: АДРЕСА_4 та за вказаною адресою був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа. З 04 вересня 2024 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований як внутрішньо переміщена особа.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Лише 19 серпня 2024 року ОСОБА_2 отримав копію позовної заяви, тобто вже на стадії розгляду справи по суті.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2024 року клопотання ОСОБА_2 , зокрема, про повернення до стадії підготовчого провадження – залишено без задоволення.
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 надав нові докази, які не були подані до суду першої інстанції, а саме довідку від 04 вересня 2024 року № 6326-5003431379 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з якої вбачається, що з 04 вересня 2024 року фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 ; договір оренди житлового приміщення від 28 серпня 2023 року, укладений з ОСОБА_2 ; договір оренди житлового приміщення (квартири) від 19 липня 2024 року, укладений з ОСОБА_5 ; заяву про зняття з обліку внутрішньо переміщеної особи від 03 вересня 2024 року, з якої вбачається, що з 20 квітня 2022 року ОСОБА_2 зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_4 ; лист ГУПФУ в Полтавській області від 12 серпня 2024 року адресований ОСОБА_6 ; рішення про відмову у призначенні пенсії від 03 вересня 2024 року № 056550006367 ГУПФУ у Київській області, адресоване ОСОБА_7 ; довідка до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААВ № 362092, відповідно до якої ОСОБА_5 з 18 травня 2021 року встановлено ІІІ групу інвалідності, безстроково; довідку від 23 липня 2024 року № 1601-5003375751 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_5 , фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_5 ; довідку від 30 липня 2024 року № 1601-5003383508 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_7 , фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_5 ; договір суборенди житлового приміщення № 1 від 15 квітня 2022 року, укладеного з ОСОБА_1 .
В судовому засіданні апеляційного суду відповідачу неодноразово роз`яснювалось його право надати апеляційному суду докази, які він з поважних причин не надав суду першої інстанції, та заявити відповідні клопотання.
Також колегія суддів, звертає увагу на те, що підставою для скасування оскаржуваного рішення суду у відповідності до вимог п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Матеріали справи свідчать про належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи та ОСОБА_2 не обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою.
Сам по собі факт отримання відповідачем копії позовної заяви вже після закриття підготовчого судового засідання не є підставою для скасування судового рішення.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, з 12 січня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2020 року.
Також, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.
Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.
Виходячи з того, що спірне майно сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, воно є спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Таким чином, поділ спірного майна в рівних частинах шляхом визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні, про що просить позивач, за встановлених обставин є доцільним.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідачу неодноразово роз`яснювалось його право надати апеляційному суду докази, заявити клопотання, які з поважних причин, зокрема через несвоєчасне отримання ним копії позовної заяви, не були надані в суді першої інстанції. Між тим, належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна відповідач не спростував, обставин для відступлення від засади рівності частин подружжя не встановлено.
Докази надані ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції висновків суду не спростовують, є безпідставними та ґрунтуються на помилковому трактуванні наведених вище норм матеріального права і їх змісту.
Так, посилання ОСОБА_2 на те, що саме ним здійснювались ремонтні роботи у спірній квартирі, у зв`язку з чим з моменту придбання спірної квартири до тепер, її вартість збільшилась, що є підставою відступлення від засади рівності часток подружжя, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки здійснення ремонтних робіт є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому відповідачем так і не було надано доказів здійснення ремонтних робіт в спірній квартирі за особисті кошти. Крім того, проведення у квартирі робіт з поточного ремонту та інших поліпшень не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки вимог щодо стягнення такої компенсації сторонами не заявлялось.
Твердження ОСОБА_2 про те, що ще однією вагомою підставою для відступу від засади рівності часток подружжя є його зобов`язання щодо утримання батьків, оскільки ані батьки, ані він не мають іншого власного житла, він змушений орендувати квартиру для їхнього проживання, а також окремо орендувати житло для себе, колегія суддів відхиляє, оскільки таких підстав для відступу від засади рівності часток подружжя статтею 70 СК України не передбачено.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірної квартири не спростовано, підстави для відступлення рівності часток у праві власності відсутні, унаслідок чого вона є спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому належить їм у рівних частках.
Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції повинен був повернути уточнений позов разом зі звітом про оцінку нерухомого майна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи свідчать про те, що ухвалою суду від 07 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення копії даної ухвали для її виконання, копії якої направлено засобами поштового зв`язку позивачці. При цьому матеріали справи не містять належних доказів отримання ані позивачкою, ані її представницею копії цієї ухвали. Звертаючись до суду 21 грудня 2023 року представниця позивачки зазначила, що про існування вказаної ухвали дізналися з Єдиного державного реєстру судових рішень та надала роздруковану ухвалу з реєстру, датовану 18 грудня 2023 року. Таким чином підстави для повернення позовної заяви у суду першої інстанції були відсутні.
Твердження ОСОБА_2 про те, що звіт про оцінку не може бути визнаний належним доказом дійсної вартості нерухомого майна у контексті визначення ціни позову, колегія суддів відхиляє, оскільки жодних доказів на спростування обставин, встановлених звітом, відповідач не надав, а у випадку незгоди з визначеним розміром вартості спірної квартири та на його спростування, відповідач не був позбавлений можливості подати до суду клопотання про проведення у справі відповідної експертизи. При цьому, колегія суддів зазначає, що визначення вартості спірної квартири для вирішення справи по суті позовних вимог не має правового значення. 
З огляду на те, що Законом України «Про судовий збір» встановлено граничні розміри ставок судового збору та виходячи з вартості спірного майна, позивачкою у відповідності до вимог пп.1 п.1 ч.2 ст.4 вказаного Закону розрахувала судовий збір за подачу позовної заяви, що підлягав сплаті в суді першої інстанції. Підстави для застосування пп.3 п.1 ч.2 ст.4 вказаного Закону в даній справі відсутні, оскільки вимог про розірвання шлюбу не заявлено.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо вирішення питання про відшкодування ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог  статті 137 ЦПК України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8  статті 141 ЦПК України  визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляла адвокатка Августова М.В. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1161497 від 16 серпня 2023 року виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 0306/21 від 03 серпня 2023 року, та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2029 від 27 березня 2018 року.
Позовна заява ОСОБА_1 містить попередній (орієнтовний) розрахунок витрат які позивачка понесла і які очікує понести, а саме: консультація клієнта в режимі онлайн (тривалість 60 хв.) - 600 грн; правовий аналіз запиту з опрацюванням всіх наданих документів з боку клієнта - 800 грн; складання та подання досудової вимоги (витрати на скерування включені у вартість) - 1900 грн; забезпечення участі адвоката в переговорах з відповідачем (онлайн) - 1200 грн; складання позовної заяви, формування пакету документів до суду - 5500 грн; складання заяви про забезпечення позову -1400 грн; складання заяви про включення представника до системи «Електронний суд» - 400 грн; складання заяви про надсилання СМС- повідомлень - 400 грн; подання адвокатського запиту - 800 грн; оплата всіх поточних документів, які будуть оформлюватись під час розгляду справи (відповідь на відзив, письмові пояснення, заяви, клопотання); ознайомлення з матеріалами справи після відкриття провадження, кількість доступних консультацій в межах справи для клієнта – необмежена - 3000 грн; оплата участі адвоката в судових засіданнях (орієнтовно 7-8 судових засідань) - 7000 грн; в гонорар адвоката включені витрати на поштові марки, конверти, папір, друк матеріалу, витрати на інтернет та телефонію, сплата податкових зобов`язань. Всього проавансовано клієнтом за послуги адвоката 23 000 грн.
Також матеріали справи містять платіжну інструкцію № 0.0.3310734613.1 від 17 листопада 2023 року про сплату ОСОБА_1 ОСОБА_8 23000,00 грн, призначення платежу – оплата юридичних послуг адвоката.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також в питанні надання доказів варта уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 травня 2024 року у cправі № 910/1757/22.
У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Проте, ані ОСОБА_1 , ані її адвокаткою Августовою М.В. не надано належних доказів підтвердження надання правової допомоги, а саме договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, що є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо витрат з надання правової допомоги у суді першої інстанції у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
З копії платіжної інструкції № 0.0.3310734613.1 від 17 листопада 2023 року про сплату ОСОБА_1 ОСОБА_8 23000,00 грн, призначення платежу – оплата юридичних послуг адвоката, також не вбачається за який саме обсяг робіт, наданий адвокатом, та у якій справі здійснено оплату.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу по суті вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника Каленика Олександра Володимировича – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року – скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 800,00 грн та у стягненні цих вимог відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                        Н.П. Пилипчук

Судді                                                                О.В. Маміна

       В.Б. Яцина