21.04.25
22-ц/812/733/25

Єдиний унікальний номер судової справи: 473/590/25 Головуючий суду першої інстанції – Вуїв О.В.
Провадження: 22-ц/812/733/25                         Доповідач апеляційного суду – Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

21 квітня 2025 року                         м. Миколаїв         справа №473/590/25 Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2025 року, постановлену у складі головуючого - судді Вуїва О.В, в приміщенні цього ж суду в м. Вознесенськ, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до пред`явлення позову, в порядку частини 4 статті 84 ЦПК України, заінтересовані особи: приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна, 

встановив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів до пред`явлення позову, в порядку частини четвертої статті 84 ЦПК України.
В обґрунтування заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на належну їй земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, Трикратівська сільська рада.
Зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 заповіла заявниці, склавши за життя заповіт від 17 вересня 2009 року.
ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. 
Приватний нотаріус Кучерова Г.А. листом від 11 листопада 2024 року повідомила заявницю, що 23 серпня 2024 року заведено спадкову справу №42/2024 після смерті ОСОБА_2 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом від іншого спадкоємця. Спадкоємець, на підставі заяви якого заведено спадкову справу, надав нотаріусу заповіт, посвідчений від імені спадкодавця – ОСОБА_2 від 23 жовтня 2019 року, відповідно до якого належну їй земельну ділянку призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, Трикратівська сільська рада, ОСОБА_2 заповідала на ім`я іншого спадкодавця.
При цьому нотаріус не повідомила прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця, який звернувся із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту від 23 жовтня 2019 року та не надала копії цього заповіту.
ОСОБА_3 зазначала, що за таких обставин, виникла потреба у майбутньому звернутися до суду із позовом про визнання заповіту від 23 жовтня 2019 року недійсним.
Проте, не маючи інформації щодо прізвище, ім`я та по батькові майбутнього відповідача та його місця проживання ОСОБА_1 не може звернутися до суду із відповідним позовом. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила забезпечити докази шляхом витребування у приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Ганни Анатоліївни копії спадкової справи №42/2024 від 23 серпня 2024 року, заведеної після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при звернені до суду із вказаною заявою, заявником не наведено підстав, які дають можливість припускати, що засоби доказування можуть бути втрачені, їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим.
У зв`язку з цим, підстави для застосування механізму забезпечення доказів відсутні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу міськрайонного суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду постановлена у судовому засіданні 11 лютого 2025 року, проте судову повістку про виклик до суду було отримано ОСОБА_1 лише 25 лютого 2025 року.
Відзиву на апеляційну скаргу заінтересованою особою не подано.
Від заявника та приватного нотаріуса надійшли клопотання про розгляд справи без їхньої участі. У заяві заявник посилалася на безпідставну відмову суду у забезпечення доказів, а приватний нотаріус просила винести рішення на розсуд суду.
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з таких підстав.
Частина перша статті 8 ЦПК України передбачає, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 118 ЦПК України заява про забезпечення доказів розглядається в судовому засіданні в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з особливостями, встановленими цією статтею. Заява розглядається не пізніше п`яти днів з дня її надходження до суду. Заявник та інші особи, які можуть отримати статус учасників справи, повідомляються про дату, час і місце судового засідання, проте їх неявка не перешкоджає розгляду поданої заяви.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2025 року прийнято заяву ОСОБА_1 та призначено справу до судового розгляду на 10 лютого 2025 року, 15 годину 30 хвилин. 
Повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в матеріалах справи відсутні.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про розгляд справи, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 223 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 дійшов висновку, що вказане порушення норм процесуального права, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення міськрайонного суду відповідно до наведеної норми процесуального права, оскільки такі доводи містяться в апеляційній скарзі.
Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до статей 1,3 ЦК України, статей 2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні повинно бути зазначено, серед іншого, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (п. 4 ч. 2 ст 84 ЦПК України).
Так, метою процесуального інституту витребування доказів є допомога сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть одержати самостійно, що підтверджується обов`язком особи, яка заявляє клопотання про витребування доказів, долучити до нього відомості про неможливість отримання таких доказів особисто.
Відповідно до частини четвертої статті 84 ЦПК України суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Відповідно до частини другої статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Згідно із частиною третьою статті 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Вимоги, що ставляться до форми та змісту заяви про забезпечення доказів, визначені положеннями статті 117 ЦПК України.
Відповідно до пунктів чотири-п`ять частини першої статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.
Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.
Таким чином, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті 116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (стаття 84 ЦПК України).
Для вирішення питання про забезпечення доказів, зокрема, і до подання позовної заяви, слід враховувати положення статті 116 ЦПК України, а саме те, що така процесуальна дія може бути вчинена судом, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. В інших випадках витребування доказів можливе у разі неможливості учасника самостійно надати докази, однак на іншій процесуальній стадії, а саме після відкриття провадження у справі.
У цьому випадку забезпечення доказів необхідне для того, щоб захистити порушене право заявника, а не для того, щоб встигнути отримати відповідні докази до настання моменту неможливості їх збирання. Тому суд передчасно відмовив заявнику у задоволенні клопотання про витребування доказів.
Як вбачається із поданої заяви, ОСОБА_1 28 жовтня 2024 року подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, яка сталася 04 травня 2024 року. Вона має намір подати до суду позовну заяву про визнання недійсним заповіту від 23 жовтня 2019 року посвідченого від імені спадкодавця на ім`я іншого спадкоємця.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду, подала клопотання про витребування доказів на підставі частини 4 статті 84 ЦПК України. При цьому вказав, що витребовувана інформація необхідна особі, яка може набути статусу позивача, для звернення до суду з відповідним позовом. Заявниця позбавлена можливості самостійно отримати копію заповіту від 23 жовтня 2019 року та необхідні відомості про спадкоємця за таким заповітом для захисту своїх прав та інтересів у судовому порядку. Заявниця звертала увагу суду на те, що вона наразі позбавлена можливості захистити свої права та інтереси в судовому порядку, оскільки не володіє інформацією про спадкоємця за вказаним заповітом, а відтак не може виконати вимоги процесуального закону в частині зазначення у позові інформації про відповідача. Пред`явлення позовів до невідомих осіб, без зазначення відповідача, ЦПК України не допускається.
Заявниця надала до суду докази неможливості самостійно отримати такі докази (повідомлення приватного нотаріуса щодо спадкової справи).
Колегія суддів зауважує, що витребувані документи мають пряме відношення до предмету спору та сприятимуть можливості пред`явлення позову, а самостійно заявник отримати такі відомості не має можливості.
Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).
Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню шляхом витребування від приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Г.А. завіреної копії заповіту посвідченого від імені спадкодавця ОСОБА_2 від 23 жовтня 2019 року (спадкова справа №42/2024 заведена 23 серпня 2024 року) та інформації (прізвище, ім`я, по-батькові, адреса реєстрації/місця проживання) щодо спадкоємця, який звернувся із заявою про прийняття спадщини за таким заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та, яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 379, 381 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2025 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про витребування доказів задовольнити частково.
Витребувати від приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Ганни Анатоліївни завірену копію заповіту посвідченого від імені спадкодавця ОСОБА_2 від 23 жовтня 2019 року (спадкова справа №42/2024 заведена 23 серпня 2024 року) та інформацію (прізвище, ім`я, по-батькові, адреса реєстрації/місця проживання) щодо спадкоємця, який звернувся із заявою про прийняття спадщини за таким заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та, яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Н.В. Самчишина

Судді:                                                                        В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова 

Повне судове рішення складено 21 квітня 2025 року.