ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4332/25 Справа № 172/745/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.
при секретарі - Сахарові Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2025 року по справі за позовом Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У травні 2024 року Васильківська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Батько дитини в свідоцтві про народження записаний зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. 
Позивач зазначає, що відповідачка за час проживання за вказаною адресою зарекомендувала себе з негативної сторони, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, спілкується з особами із сумнівною репутацією, злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків не створює належним умов проживання, виховання та навчання своїй доньці, не цікавиться внутрішнім світом дитини.
Крім того, сім`я ОСОБА_2 перебуває на соціальному супроводі КЗ «Центр надання соціальних послуг». фахівцями соціальної роботи неодноразово проводилися профілактичні бесіди щодо недопущення зловживання спиртними напоями та за темою «Відповідальне батьківство», які відповідачка злісно ігнорує. 
Під час візиту до родини відповідачки 25 квітня 2024 року ОСОБА_2 разом зі своїми знайомими перебувала в стані алкогольного сп`яніння, разом з ними у помешканні знаходилася й малолітня дитина відповідачки. 
При цьому, дитина була хвора і було з`ясовано, що вона хворіє вже більше 10 днів, за цей час відповідачка жодного разу не зверталася до лікаря. Також дитина сказала, що вона голодна. 
У цей же день психологом «Центру життєстійкості» Васильківської селищної ради з малолітньою ОСОБА_1 була проведена робота по стабілізації емоційного стану, встановлення контакту та надання емоційної підтримки дитині.
Рішенням виконавчого комітету Васильківської селищної ради від 30 квітня 2024 року у матері ОСОБА_2 відібрано малолітню дитину через загрозу життю та здоров`ю та тимчасово влаштовано до педіатричного відділення КП «Васильківська ЦРЛ» Васильківської селищної ради. 
05 травня 2024 року відповідачка прийшла до педіатричного відділення з метою відвідати доньку, однак забрала її і зникла у невідомому напрямку. 
У подальшому дитину було знайдено та доставлено до педіатричного відділення.
Відповідачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, що також негативно характеризує відповідачку як матір.
Враховуючи викладене, позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої дитини ОСОБА_1 , 2017 року народження та стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини.
Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі Васильківська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції виходив виключно із показів та інформації, яка була надана відповідачкою, тобто судом взято до уваги лише та обставина, що відповідачка заперечує проти позбавлення її батьківських прав, проте залишив без уваги факти та обставини, які доводять злісне та свідоме невиконання відповідачкою обов`язків матері відносно своєї дитини. Апелянт вказує, що наведені ним факти переконливо свідчать про неможливість виправлення відповідачки та зміни відношення останньої до виховання дитини та до виконання своїх батьківських обов`язків. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 23 вересня 2021 року батько дитини ОСОБА_1 записаний зі слів матері ОСОБА_2 відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.
Відповідно до інформації від класного керівника малолітньої дитини, практичного психолога опорного ліцею № 1 ім. М.М. Коцюбинського, практичного психолога «Центру життєстійкості» ОСОБА_3 виховується у неповній сім`ї, мати не приділяє належну увагу вихованню доньки, навчальні заняття були пропущені з поважних причин, дитина потребує постійної уваги та мотивації з боку вчителя, психологічної підтримки, корекції звуковимови, подолання навчальних втрат, проведення роботи з психологом для зміцнення та закріплення психоемоційного стану.
Рішенням виконавчого комітету Васильківської селищної ради від 30 квітня 2024 року у матері ОСОБА_2 відібрано малолітню дитину ОСОБА_4 через загрозу життю та здоров`ю та тимчасово влаштовано до педіатричного відділення КП «Васильківська ЦРЛ» Васильківської селищної ради.
Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_2 від 04 березня 2024 року, 15 квітня 2024 року, 25 квітня 2024 року відповідачка проживає разом зі своєю малолітньою дитиною за адресою: АДРЕСА_1 . Санітарний стан будинку незадовільний, в будинку брудно, розкиданий брудний одяг, відсутній запас продуктів харчування та зварена їжа, присутній запах алкоголю. У дитини є окреме спальне місце, постільна білизна та одяг брудні. Мати вживає алкогольні напої, під час візиту була в стані сп`яніння.
Протягом 2024 року відповідачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, що підтверджується відповідними постановами суду.
Під час розгляду справи відповідачка надала суду: трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_2 є найманим працівником у ОСОБА_5 , довідки від лікарів нарколога та психіатра, де вказано що на обліку у цих лікарів ОСОБА_2 не перебуває, фотографії обстановки у житловому будинку ОСОБА_2 , згідно з якими санітарний стан приміщення будинку та подвір`я задовільний, у дитини є окреме спальне місце, у будинку є всі необхідні комунікації, є запас продуктів харчування, довідки з Синельниківської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості про те, що ОСОБА_2 з 13 січня 2025 рок перебуває на обліку в центрі зайнятості, характеристику з громадської організації «Нове покоління Україна» від 13 січня 2025 року, де вказано, що ОСОБА_2 перебувала у центрі соціально-психологічної реабілітації з 08 травня 2024 року по 14 жовтня 2024 року, де проходила курс реабілітації, її процес адаптації та змін заслуговує на особливу увагу, вона брала участь у всіх запланованих заходах, охоче допомагала у побутових справах центру, проявила високу цілеспрямованість та активність.
З акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_2 , що був складений вже під час розгляду справи, вбачається, що санітарний стан приміщення житлового будинку задовільний, в будинку чисто, є запас продуктів харчування та зварена їжа, у дитини є окрема кімната та спальне місце, місце для навчання, книги, іграшки. ОСОБА_2 прибрала в будинку, склала всі речі та помила посуд, однак не у повній мірі забезпечила належний санітарно-гігієнічний стан будинку.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час відповідачка пройшла курс реабілітації, привела житлове помешкання в задовільний стан, забезпечила, з урахуванням своїх фінансових можливостей, необхідні умови для проживання та виховання дитини, з метою пошуку роботи звернулася до центру зайнятості, тобто докладає певних зусиль для повернення дитини в родину. Вказане свідчить про небайдужість ОСОБА_2 як матері до долі своєї малолітньої доньки і її прагнення до проживання та виховання дитини саме в родинному колі близьких та рідних людей.
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки чи піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років.
Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року Генеральної Асамблеї ООН, ратифікована Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року в преамбулі визначає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Статтею 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 9 Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Згідно з пунктами 15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Керуючись вказаними нормами, а також взявши до уваги той факт, що на даний час відповідачка пройшла курс реабілітації, привела житлове помешкання в задовільний стан, забезпечила, з урахуванням своїх фінансових можливостей, необхідні умови для проживання та виховання дитини, з метою пошуку роботи звернулася до центру зайнятості, тобто докладає певних зусиль для повернення дитини в родину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідачку батьківських прав, так як вказані обставини свідчить про небайдужість ОСОБА_2 як матері до долі своєї малолітньої доньки і її прагнення до проживання та виховання дитини, саме в родинному колі близьких та рідних людей.
При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки раніше до ОСОБА_2 не застосовувалося попередження про необхідність змінити своє ставлення до дитини, а тому суд обґрунтовано вважав за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання малолітньої дитини ОСОБА_6 , та покласти на Орган опіки та піклування Васильківської селищної ради Дніпропетровської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції виходив виключно із показів та інформації, яка була надана відповідачкою, тобто судом взято до уваги лише та обставина, що відповідачка заперечує проти позбавлення її батьківських прав, проте залишив без уваги факти та обставини, які доводять злісне та свідоме невиконання відповідачкою обов`язків матері відносно своєї дитини, а також те, що наведені ним факти переконливо свідчать про неможливість виправлення відповідачки та зміни відношення останньої до виховання дитини та до виконання своїх батьківських обов`язків, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Врахувавши інтереси дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, встановивши, що відповідачка докладає певних зусиль для повернення дитини в родину, колегія суддів не знаходить правових підстав для скасування рішення та позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї дитини.
Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів. 
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                        П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 29 квітня 2025 року.
Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова