ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2025 р. 	Справа № 440/7135/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2024, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, по справі № 440/7135/23
за позовом    ОСОБА_1  
до   Військової частини НОМЕР_1  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 , апелянт), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 стосовно невиплати йому додаткової винагороди у зв`язку з перебуванням на лікуванні внаслідок тяжкого поранення, отриманого приймаючи безпосередню участь у бойових діях під час захисту Батьківщини за період з 01.07.2022 по 01.11.2022 в сумі 259522,58 грн;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь неотриману додаткову винагороду у зв`язку з перебуванням на лікуванні внаслідок тяжкого поранення, отриманого приймаючи безпосередню участь у бойових діях під час захисту Батьківщини за період з 01.07.2022 по 01.11.2022 в сумі 259522,58 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, збільшеної до 100 000,00 грн., за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 01.07.2022 по 01.11.2022 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, збільшену до 100 000,00 грн., за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 01.07.2022 по 01.11.2022 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", з урахуванням проведених виплат.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, просив суд рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивач зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , як такий, що перебуває в розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 та знаходиться на лікуванні.
Відповідно до наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України «Про проведення додаткових заходів у Десантно-штурмових військах Збройних Сил України в 2022 році» №39дск від 03.09.2022 ВЧ НОМЕР_1 є правонаступником ВЧ НОМЕР_2 .
На підставі акту №92 від 31.03.2023 про прийом-передачу документів ВЧ НОМЕР_2 передала, а Галузевий державний архів Міністерства оборони України прийняв документи, для упорядкування та науково-технічної обробки. Враховуючи це, відповідач не має можливості повідомити суд про належне чи неналежне нарахування та виплати позивачу грошових коштів за час проходження ним військової служби за контрактом у ВЧ НОМЕР_2 , оскільки не володіє такою інформацією та документами, а у позовній заяві відсутні будь-які підтверджуючі документи нарахувань на картковий рахунок позивача.
Зауважив, що згідно  з Порядком №260 та Постанови №168, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн включаються особи, які:
- перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого);
- перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.
В обґрунтування зазначив, що посилання відповідача про передачу документів до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України для упорядкування та науково-технічної обробки не спростовують доводів позовних вимог, оскільки, по-перше згідно акту приймання-передачі документів від 31.01.2023 року №92, фінансові документи щодо виплати грошового забезпечення в тому числі додаткової винагороди до галузевого архіву не передавались, по-друге, факт передачі документів до галузевого архіву не свідчить про неможливість їх надання до суду, оскільки вони не знищені і є в наявності.
Помилковими також є твердження апелянта про відсутність у наданих документах відомостей про тяжкість отриманої позивачем травми та її зв`язок із захистом Батьківщини, оскільки такі документи наявні в матеріалах справи, досліджувались судом, що знайшло своє відображення у судовому рішенні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст. 308 КАС України в межах доводів та вимог  апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , яка входить до складу НОМЕР_3 окремої аеромобільної бригади (ВЧ НОМЕР_1 ) з 30.09.2019 по 12.11.2022.
Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) ВЧ НОМЕР_2 від 26.09.2022 №8/2060, старший солдат ОСОБА_1 01.07.2022 отримав МВТ. Вогнепальне осколкове поранення правого стегна з переломом правої стегневої кістки.
Згідно свідоцтва про хворобу № 866 від 03.11.2022 ОСОБА_1 01.07.2022 отримав вогнепальне поранення з багатоуламковим переломом стегнової кістки, великогомілкової кістки та надколінника праворуч. Медична допомога на етапах медичної евакуації. 01.07.2022 на стабільному пункті, перебував на обстеженні та лікуванні у КНП «Клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» ДМР м. Дніпро з 02.07 по 04.07.2022, у ВЧ НОМЕР_4 з 04.07 по 05.08.2022, з 02.09 по 28.09.2022, а також з 26.10.2022 і на час видачі свідоцтва про хворобу №866.
Згідно з довідками ВЛК від 05.08.2022 та 27.09.2022 знаходився у відпустках за станом здоров`я.
Під час лікування та перебування у відпустці за станом здоров`я у період з 01.07.2022 по 01.11.2022 ОСОБА_1 отримано додаткову винагороду за період з 02.07.2022 по 31.07.2022 у сумі 31822,55 грн, за період з 01.08.2022 по 05.08.2022 та з 06.08.2022 по 31.08.2022 у сумі 40912,90 грн та за період з 02.07.2022 по 31.07.2022 у сумі 67741,94 грн.
Не погоджуючись з відмовою у нарахуванні та виплати додаткової винагороди у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), збільшеної до 100000 гривень, за період з 01.07.2022 по 01.11.2022 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ВЧ НОМЕР_2 та ВЧ НОМЕР_1 протиправно не виплачено позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та відпустки для лікування після тяжкого поранення з 01.07.2022 по 01.11.2022.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Положеннями ст. 3 Закону № 2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статус в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 12 Закону № 2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
За змістом п.1 ст.9 Закону України №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктами 2-4 цієї правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до п. 10 Розділу XXXIV Наказу МОУ № 260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі - Порядок №260), у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово- лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Згідно вимог п. 11 Розділу XXXIV Порядку № 260 Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.
Згідно вимог п. 13 Розділу XXXIV Військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, в тому числі збільшеної додаткової винагороди на період дії воєнного стану регулюється Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168).
Пункт 1 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ № 793 від 07.07.2022 визначено, що у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Отже, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн виплачується військовослужбовцям у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування на стаціонарному лікуванні.
Відтак, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100000 гривень.
Спірним питання в межах розгляду даної справи є наявні у позивача права на нарахування та виплату додаткової винагороди відповідно до постанови № 168 за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці, у зв`язку з отриманим 01.07.2022 поранення.
Стосовно періоду з 01.07.2022 по 02.07.2022, слід зазначити, що це період переміщення позивача з одного закладу охорони здоров`я ПХГП м. Краматорськ до іншого-КНП «Клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» ДМР. 04.07.2022 переведений з КНП «Клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» ДМР до травматологічного відділення ВЧ НОМЕР_2 . Враховуючи, що, додаткова винагорода виплачується військовослужбовцям у зв`язку з пораненням, які, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого).
Тому відповідачем протиправно відмовлено у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди за вказаний період.
Що стосується періоду перебування у відпустці за станом здоров`я з 04.07.2022 по 01.11.2022, слід зазначити наступне.
У періоди з 04.07.2022 по 05.08.2022, з 02.09.2022 по 28.09.2022, з 26.10.22 по 01.11.2022 ОСОБА_1 , перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні ВЧ НОМЕР_2 , внаслідок вогнепального осколкового поранення 01.07.2022 (а.с. 17, 19, 21).
Згідно з абз. 3 п.1-2 Постанови №168 умовою для виплати додаткової винагороди є перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.
Тому відповідачем протиправно відмовлено у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди за вказаний період.
У довідці військово-лікарської комісії ВЧ НОМЕР_4 №521 від 05.08.2022, зазначено, що на підставі проведеного медичного огляду ВЛК, встановлено, що поранення, ТАК, пов`язане із проходженням військової служби. На підставі статті 81 графи ІІ Розладу хвороби, потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів (а.с. 18).
У довідці військово-лікарської комісії ВЧ НОМЕР_4 №708 від 27.09.2022, зазначено, що на підставі проведеного медичного огляду ВЛК, встановлено, що поранення, ТАК, пов`язане із проходженням військової служби. На підставі статті 81 графи ІІ Розладу хвороби, потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів. Згідно наказу МОЗ України №370 від 04.07.2007 поранення відноситься до важких (а.с.20).
Згідно з абз.4 п.1 Постанови №168 умовою для виплати додаткової винагороди є перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком суду перщої інстанції, що ВЧ НОМЕР_1 протиправно не виплачено позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та відпустки для лікування після тяжкого поранення з 01.07.2022 по 01.11.2022.
Щодо посилання апелянта на те, що відпустка для лікування після поранення надається на підставі рапорту військовослужбовця та довідки ВЛК колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 6.12 Розділу 6 Глави II «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого Наказом МОУ №402 від 14.08.2008 року (далі - Наказ №402), на підставі постанови ВЛК відпустка для лікування у зв`язку з хворобою надається військовослужбовцям на 30 календарних днів, а за медичними показаннями після травм (поранень, контузій) або оперативного лікування - на 45 або 60 календарних днів. За наявності медичних показань відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) продовжується ВЛК на 30 календарних днів, а в окремих випадках - на 45 або на 60 календарних днів.
Згідно вимог п. 22.3 Глави 22 Розділу II Наказу №402, Постанови ВЛК, які не підлягають затвердженню (контролю) штатною ВЛК, оформляються в день медичного огляду і видаються на руки особі, що пройшла медичний огляд, та надсилаються у військову частину та/або до ТЦК та СП в електронній та/або паперовій формі.
Згідно вимог п. 6.14 Розділу 6 Глави II Наказу №402, відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) надається військовослужбовцю командиром військової частини (закладу, установи), де він проходить службу, на підставі постанови ВЛК.
Під час вибуття військовослужбовця у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустку для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) довідка ВЛК видається йому на руки.
Відповідно до п. 8.14 Розділу VШ «Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Наказом МОУ №170 від 10.04.2009 року, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Отже, відповідно до положень вищенаведених нормативно-правових підставою надання відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) є рішення військово-лікарської комісії.
Підставою для продовження такої відпустки є також рішення військово- лікарської комісії.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що обов`язку подання рапорту та особистого прибуття до військової частини для оформлення такої відпустки законодавством не встановлено.
Дійсно, будь-яких інших додаткових умов, в тому числі звернення військовослужбовця з рапортом про надання відпустки, наявність або відсутність наказу, зазначені нормативно-правові акти не містять.
При цьому, за періоди відсутності позивача у військовій частині (перебування у відпустці за рішенням ВЛК), зазначені відповідачем, останньому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, що свідчить про обізнаність відповідача про місце перебування позивача та відповідну підставу.
Відсутність наказів про надання позивачу відпусток на підставі рішень ВЛК не є підставою для невиплати додаткової грошової винагороди, оскільки видання таких наказів не залежить від позивача.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 242, 243, 310, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року по справі № 440/7135/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк