ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 травня 2025 року
м. Київ
справа № 174/333/24
провадження № 51-729 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 , 
захисника (відеоконференція)                          ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12024041150000031, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого  19.03.2024 П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком тривалістю  2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за                ч. 4 ст. 185, ст. ст. 75, 76 КК України ухвалено виконувати самостійно.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 27.01.2024 близько 01:20, більш точного часу встановити не виявилося можливим, маючи умисел на таємне заволодіння чужим майном, в умовах воєнного стану, повторно, за допомогою раніше викрадених у знайомого ОСОБА_8 ключів відчинив вхідні двері та проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належний ОСОБА_8 телевізор марки «SAMSUNG» модель «UA42RU8000» чорного кольору з діагоналлю 40 дюймів, вартістю 5 400 грн, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_8 матеріальний збиток на вищевказану суму.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року вирок місцевого суду було змінено в частині призначення покарання. 
За ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України                ОСОБА_7 було призначено покарання у виді виправних робіт строком на 2 роки з відрахуванням в дохід держави 20 % заробітку. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини, правильність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 , ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. 
Вказує, що апеляційний суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України, не обґрунтував, яка саме сукупність обставин дала підстави для висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень цієї норми, й при цьому не мотивував, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. 
Окрім того, суд апеляційної інстанції,  призначаючи покарання у виді виправних робіт, не з`ясував, чи продовжує ОСОБА_7 працювати на час апеляційного перегляду кримінального провадження у філії «ВГМК» AT «ОГХК»,  оскільки відповідно до інформації, що міститься у листі Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» (філія «ВГМК» AT «ОГХК»), ОСОБА_7 був звільнений з займаної посади наказом від 25.10.2024 № 488, тобто до постановлення ухвали апеляційним судом. 
Вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме положення статей 57, 69 КК України, що призвело до необґрунтованого пом`якшення ОСОБА_7 покарання. Тому вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав подану касаційну скаргу і просив її задовольнити. 
Захисник заперечила проти задоволення касаційної скарги прокурора. 
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи з приписів ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7  у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України в поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Стосовно доводів касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 69 КК України, що призвело до м'якості призначеного  ОСОБА_7   покарання, колегія суддів вважає їх слушними.
Покарання як захід примусу застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та полягає в передбаченому законом позбавленні чи обмеженні прав і свобод засудженого. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (ст. 50 КК України).
Прояв індивідуалізації покарання полягає у призначенні винній особі конкретного виду і розміру міри державного примусу, який повинен бути співмірним характеру вчинених нею дій, їх небезпечності й даним про її особу, а також відповідати його ознакам і цілям, що сформульовані у ст. 50 КК України. Пропорційність покарання цим складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Підлягають також врахуванню такі об`єктивні та суб`єктивні чинники як, зокрема, цінність тих суспільних відносин, на які посягає винний, тяжкість наслідків (їх характер і обсяг), спосіб посягання, форма й ступінь вини, мотиви і цілі при вчиненні кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Покарання призначається за кримінальне правопорушення, однак застосовується до конкретної особи, тому врахування судом даних, які всебічно характеризують особу винного, також є гарантією призначення справедливого покарання й умовою досягнення мети, яка перед ним поставлена. Таке врахування припускає з`ясування і оцінку судом не лише тих властивостей, рис, якостей і особливостей особи винного, які пов`язані із вчиненим кримінальним правопорушенням, а й інших даних, які його всебічно характеризують.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Відповідно до змісту ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема,  застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між призначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.
Суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання, врахував суспільну небезпечність вчиненого діяння, дані про його особу, який характеризується посередньо, на обліку лікаря психіатра не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності.
Також суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття. Обставин, що 
обтяжують покарання, судом не встановлено.
Судом першої інстанції було взято до уваги також досудову доповідь, складену Кам`янським районним відділом № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, про те, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі неможливе, оскільки є висока ймовірність вчинення ним повторного кримінального правопорушення та високий рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб.
Враховуючи ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання за вчинення злочину, передбаченого  за ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.
Не погоджуючись з таким вироком суду через суворість призначеного покарання, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку місцевого суду виклав доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування положень ст. 75 КК України, та просив вирок місцевого суду щодо нього змінити й на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Апеляційний суд, частково задовольнив апеляційну скаргу обвинуваченого й за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України призначив йому покарання у виді виправних робіт строком на 2 роки з відрахуванням у дохід держави 20 % заробітку.
При цьому апеляційний суд визнав ще однією обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , повне визнання вини обвинуваченим та дійшов висновку, що із урахуванням двох пом`якшуючих покарання обставин (щире каяття та повне визнання вини) можливо застосувати положення ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4                           ст. 185 КК України. 
Однак з указаним висновком апеляційного суду колегія суддів касаційного суду не погоджується з огляду на таке.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі:             1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; 2) вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.
При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити з системного тлумачення положень статей 66 та 69 КК України й тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Як убачається, апеляційний суд перерахував обставини, що пом`якшують покарання, однак при застосуванні положень ст. 69 КК України, виходячи із загальних засад призначення покарання, належним чином не обґрунтував, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину. 
Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції про можливість застосування до засудженого положень статті 69 КК України не відповідають загальним засадам призначення покарання, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. 
Крім цього доводи прокурора про безпідставність призначення покарання у виді виправних робіт також вбачаються слушними.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 57 КК України покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадяться відрахування в дохід держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.
Таким чином, виправні роботи як вид покарання призначаються за місцем роботи. Крім того, виправні роботи не застосовуються, зокрема, до непрацездатних осіб.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, призначаючи покарання у виді виправних робіт, вказав про те, що ОСОБА_7 працевлаштуваний  у філії «ВГМК» AT «ОГХК».
Дійсно в матеріалах кримінального провадження наявна характеристика з філії «ВГМК» AT «ОГХК», датована 14.06.2024, про те, що ОСОБА_7 із 04.02.2020 і по день складення характеристики працює у філії «ВГМК» AT «ОГХК» (а.п. 89).
Окрім того, обвинувачений ОСОБА_7 24.10.2024 в суді апеляційної інстанції долучив довідку № 1442 про те, що він працює у зазначеній філії із 04.02.2020                    (а.п. 106-107).
Проте суд апеляційної інстанції не з`ясував та не впевнився, чи продовжує ОСОБА_7 працювати взагалі або на указаному підприємстві зокрема, на час апеляційного розгляду та постановлення ухвали від 28.11.2024.
Згідно з долученим до касаційної скарги прокурором листом Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» філії «Вільногірський гірничо - металургійний комбінат» (філія «ВГМК» AT «ОГХК»), ОСОБА_7 був звільнений з займаної посади наказом від 25.10.2024, тобто до постановлення ухвали апеляційним судом. 
Відповідно до наказу № 488 від 25.10.2024 з ОСОБА_7 припинено трудовий договір за прогул без поважної причини згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП.
Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції допустив істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особи винного через м`якість, а також невідповідності рішення апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК України.      
Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
При цьому суду потрібно взяти до уваги, що за такого ж обсягу висунутого обвинувачення, аналогічних даних про особу засудженого та  обставин, які пом`якшують та/чи обтяжують покарання, призначення  ОСОБА_7  покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність внаслідок м`якості покарання.
Керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                            є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3