26.05.25
22-ц/812/631/25
Провадження № 22-ц/812/631/25         

П О С Т А Н О В А 
іменем України

19 травня 2025 року                                                      м. Миколаїв
справа № 469/196/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О., 
із секретарем – Колосовою О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
відповідача ОСОБА_1 , 
подану його представником – адвокатом Матвєєнком Ігорем Юрійовичем,
на рішення Березанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 10 січня 2025 року суддею Гапоненко Н.О., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом 
Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави 
в особі Коблівської сільської ради 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку з демонтуванням некапітальних об`єктів,
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У березні 2021 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом.
Прокурор зазначав, що пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0570 га (пасовища) для ведення садівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування, в межах території с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. На підставі вказаного рішення 29 грудня 2012 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності серії ЯК №789582 на зазначену земельну ділянку. Пунктом 1 рішення Коблівської сільської ради №31 від 10 квітня 2015 року затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки з ведення садівництва на будівництво і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. На підставі зазначеного рішення 24 квітня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. 
У подальшому на підставі договору купівлі-продажу №302 від 23 березня 2016 року ОСОБА_2 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_3 
21 квітня 2016 року за договором купівлі-продажу №433 ОСОБА_3 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №14304879. 
       Рішеннями судів у справі № 469/1044/17 рішення Коблівської сільської ради №10 від 26 грудня 2012 року та №31 від 10 квітня 2015 року визнано незаконними та скасовані, при цьому судами встановлено належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду (прибережної захисної смуги Чорного моря) та, відповідно, неможливість її передачі у приватну власність для ведення садівництва та зміни цільового призначення на будівництво і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури і закладів громадського харчування, а тому ОСОБА_2 не набув права власності на спірну земельну ділянку у визначений законом спосіб, а отже не мав права розпоряджатися нею, у тому числі продавати ОСОБА_3 , з аналогічних підстав ОСОБА_3 не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою та продавати її ОСОБА_1 .
На підставі викладеного прокурор просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу №302 від 23 березня 2016 року земельної ділянки площею 0,0570 га з кадастровим номером 4820982200:12:053:0295; визнати незаконним укладений 21 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу №433 спірної земельної ділянки та зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, демонтувавши розміщені на ній дві тимчасові споруди та замощення з бетонних плит.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Матвєєнко І.Ю. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що, на момент передачі земельної ділянки у с. Коблеве не було затверджено окремих проектів землеустрою водоохоронних зон, проте з 24 січня 2021 року відбулися зміни, а саме було затверджено такий проект та спірна земельна ділянка знаходиться поза межами прибережної захисної смуги. Місце розташування земельної ділянки відповідає Генеральному плану с.Коблеве від 2014 року. Крім того, 24 липня 2021 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-ІХ, згідно з яким розмір прибережних захисних смуг в межах населених пунктів встановлюється, серед іншого, згідно з генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів. Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону регламентують, що містобудівна документація на місцевому рівні, затверджена до набрання чинності цим Законом, зберігає чинність, плани зонування територій, затверджені до набрання чинності цим Законом, вважаються невід`ємними складовими генеральних планів населених пунктів, а тому земельна ділянка на даний час перебуває за межами прибережних захисних смуг.
Також посилався на практику ЄСПЛ щодо необхідності встановлення критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначав, що права держави (територіальної громади) не порушені, а позбавлення права на земельну ділянку не буде відповідати інтересам суспільства, а також пропорційності легітимної мети втручання у право. Задоволення позову призведе до порушення положень Конвенції. 
У відповіді на відзив прокурор зазначала що набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 відбулось до прийняття Коблівською сільською радою рішень щодо затвердження містобудівної документації. Тому слід враховувати встановлені обставини та висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 469/1044/17, де розглядалось питання щодо законності передання у власність первісного набувача ОСОБА_2 , проміжного набувача ОСОБА_3 та кінцевого набувача ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, яка, як встановлена судом, розташована в прибережній захисній смузі села Коблеве. За практикою Верховного Суду, оскільки на землі водного фонду України поширюється особливий порядок їх використання та надання у користування, при вирішенні спорів про повернення державі земель водного фонду (прибережної захисної смуги), які в силу закону не могли перейти у власність приватних осіб, немає підстав для висновків, що таке повернення є непропорційним втручанням у право власності особи на майно. Крім того, зазначала, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес", як і правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, а мета відновлення правового порядку та становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на спірну земельну ділянку прибережної зони, дотримання екологічного законодавства превалює над правами особи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2025 року позов задовольнити частково, ОСОБА_1 зобов`язано повернути у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради земельну ділянку площею 0.0570 га з кадастровим номером 4820982200:12:053:0295 у стані, який існував до порушення прав, шляхом демонтажу двох тимчасових споруд та замощення з бетонних плит. У задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено. 
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь позивача або про витребування майна з володіння відповідача. Для ефективного захисту інтересів держави достатньо повернути спірну земельну ділянку її власнику.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Матвєєнко І.Ю., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Цей спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Крім того, під час вирішення питання про задоволення негаторного позову судом не враховано висновок Великої Палати Верховного Судувід 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18), де зазначено, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всіх повноважень власника, визначених у частині першій статті 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. («Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку» (п. 43 вказаної постанови). «Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння» (п.44 вказаної постанови).
Також апелянт посилався на те, що факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації.
Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном.
Отже висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення негаторного позову до відповідача, який володіє спірним нерухомим майном виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння є безпідставним. Вирішуючи питання в частині задоволення негаторних позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради спірну земельну ділянку повинен був врахувати зазначений вище принцип реєстраційного підтвердження володіння та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Крім цього суд першої інстанції фактично зробив взаємовиключні висновки, зазначивши про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду, прибережної захисної смуги, а з іншого боку вказав, що за обліковою містобудівною документацією земельна ділянка належить до земельних ділянок, що знаходяться у «зоні рекреації», у якій можливе розміщення баз відпочинку, пансіонатів, кемпінгів, піонертаборів, таборів праці, пляжів, пам`яток археології, а також, зокрема, що земельна ділянка «розташована на території рекреаційних закладів».
Також апелянт посилався на доводи, які були ним викладені у відзиві на позовну заяву.
Узагальнені доводи інших учасників 
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор посилався на усталену практику Верховного Суду, яка вказує на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями), стосовно яких діє чітка заборона на вилучення, зміну цільового призначення та надання у користування, всупереч вимог Земельного, Водного кодексів України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених законодавством, тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

При цьому, при визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу. Метою позову про витребування, повернення чи стягнення з відповідача нерухомого майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
Також прокурор вказував на помилковість доводу апелянта про неможливість встановлення прибережної захисної смуги на земельній ділянці рекреаційного призначення.
2.Мотивувальна частина
У судовому засіданні апеляційного суду приймали участь прокурор Волкожа С.В. в режимі відеоконференції та відповідач ОСОБА_1 .
Представник Коблівської сільської ради та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 участі у розгляді справи не приймали, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року у справі № 469/1044/17 задоволено позовні вимоги прокурора, визнано незаконними та скасовано
рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26 грудня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність  ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0570 га (пасовища) для ведення садівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування, в межах с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області; визнано незаконним та скасовано рішення Коблівської сільської ради Березанського району  Миколаївської області №31 від 10 квітня 2015 року в частині затвердження 
проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки із кадастровим номером 4820982200:12:053:0295 з ведення садівництва на
комерційне призначення - для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Визнано недійсним та скасовано виданий ОСОБА_2 державний акт від 29.12.2012 року серії ЯК № 789582 на право власності на земельну ділянку площею 0,0570 га з кадастровим номером 4820982200:12:053:0295 в с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Витребувано від ОСОБА_1 у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,0570 га нормативною грошовою оцінкою 253746,90 грн із кадастровим номером  4820982200:12:053:0295.
     Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 червня 2018 року рішення залишено без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської 
області від 01 червня 2018 року скасовано у частині задоволення вимог про визнання недійсним і скасування виданого ОСОБА_2 державного акта від 29 грудня 2012 року серії ЯК № 789582 на право власності на земельну ділянку та про витребування від ОСОБА_1 у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільради спірної земельної ділянки. У частині вказаних вимог ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті заочне рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №789582, виданого 29 грудня 2012 року Коблівською сільської радою Березанського району Миколаївської області, запис про право власності на земельну ділянку площею 0,057 га з кадастровим номером 4820982200:12:053:0295 за ОСОБА_2 внесено до Державного реєстру 24 квітня 2015 року за номером запису про право власності 9484116. 
За договором купівлі-продажу № 302 від 23 березня 2016 року  ОСОБА_2 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 , про що в державному реєстрі  зроблено запис про право власності №13863662; на підставі договору купівлі-продажу №433 від 21 квітня 2016 року ОСОБА_3 продала вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 , про що в Державному реєстрі прав на нерухоме майно зроблено запис за №14304879.
На спірній земельній ділянці знаходяться тимчасові споруди, ділянка замощена бетонними плитами; будівельні роботи на момент огляду не проводяться, будівельні матеріали та об`єкти нерухомості відсутні. 
Позиція апеляційного суду
Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, право власності на яку неправомірно зареєстровано за фізичною чи юридичною особою, або якщо земельна ділянка зайнята такою особою.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. 
Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. 
Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. 
Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.
За таких обставин довід апеляційної скарги про те, що державна реєстрація за відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, є помилковою. Державна реєстрація права власності не встановлює правомірності набуття такого права, а лише створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта права володіння цим майном та є підставою для його витребування від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Щодо доводу апеляційної скарги про безпідставне задоволення судом першої інстанції саме негаторного позову до відповідача, який володіє спірним нерухомим майном виходячи з принципу реєстраційного підтвердження, колегія суддів вважає за доцільне зазначити наступне.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; аналогічний припис закріплений у частині першій статті 2 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (див. пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (див. пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
 Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12).
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З огляду на вказане у разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи (див. пункти 142-144постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Саме розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням статті 59 ЗК України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даній справі належним способом захисту є пред`явлення негаторного позову щодо зобов`язання повернути земельну ділянку, відповідно всі інші способи захисту є неналежними. 
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом не надано.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Матвєєнка І.Ю.
Відповідно статті 375 ЦПК, у разі якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, він залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Однак, оскільки апеляційна скарга представника відповідача Шинкарчука Д.П. залишається буз задоволення, його судові витрати, понесені під час апеляційного перегляду залишаються за його рахунок.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Матвєєнком Ігорем Юрійовичем залишити без задоволення.
Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.Б.Кушнірова
       Н.О.Шаманська                                                        
---------------------------------
Повну постанову складено 26 травня 2025 року