ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2025 р.                                                              Справа № 914/2475/24

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача):                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача (скаржника) – не з`явився
від відповідача – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” від 14 лютого 2025 року
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 лютого 2025 року, суддя Щигельська О.І.
про закриття провадження
у справі № 914/2475/24
за позовом Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго”, м. Львів
до відповідача Фізичної особи-підприємця Вязовченко Тетяни Миколаївни, м. Львів
про стягнення 125 119,22 грн

встановив:
09 жовтня 2024 року Львівське міське комунальне підприємство “Львівтеплоенерго” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача – Фізичної особи-підприємця Вязовченко Тетяни Миколаївни про стягнення 125  119,22 грн.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі № 914/2475/24.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05 лютого 2025 року закрито провадження у справі № 914/2475/24 за позовом Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” до Фізичної особи-підприємця Вязовченко Тетяни Миколаївни про стягнення 125 119,22 грн на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України.
Ухвала суду мотивована тим, що заборгованість, яку просить стягнути позивач стосується надання відповідачу комунальних послуг, як фізичній особі, а не як підприємцю. Судом встановлено, що власником нежитлового приміщення є фізична особа Вязовченко Тетяна Миколаївна, вказане нежитлове приміщення перебуває в оренді ПП «Мережа-Сервіс-Львів», а орендодавцем є саме фізична особа Вязовченко Т.М., відтак, оскільки спір не стосується підприємницької діяльності відповідача, відтак, такий не підлягає вирішенню господарським судом. Також суд звертає увагу, що в доданих позивачем документах, а саме рахунках за послугу з постачання теплової енергії та гарячої води платником вказано Вязовченко Т.М. (як фізичну особу, а не як ФОП), надсилалися такі рахунки на ім`я Вязовченко Т.М. як фізичної особи, також лист від 31.07.2024 року та акт звіряння адресований Вязовченко Т.М. як фізичній особі. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі на підстав п.1 ч.1 ст.231 ГПК України та роз`яснив позивачу, що цей спір відноситься до цивільної юрисдикції.
Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, позивач – Львівське міське комунальне підприємство “Львівтеплоенерго” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 лютого 2025 року у справі № 914/2475/24, а справу направити до місцевого господарського суду для продовження розгляду по суті. Зокрема, зазначає, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, а до позовної заяви позивачем долучено докази, які підтверджують використання відповідачем майна у своїй господарській діяльності відповідно до заявлених КВЕД-ів, що помилково не було взято до уваги судом першої інстанції. Також зазначає, що відповідач, подавши клопотання про закриття провадження у справі, не надіслав таке клопотання позивачу, що слугувало підставою для повернення такої заяви без розгляду.
Ухвалою апеляційного суду від 19 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та надано відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою суду від 05 березня 2025 року апеляційну скаргу призначено в межах розумного строку на 24 березня 2025 року.
Ухвалою суду від 24 березня 2025 року за клопотанням обох сторін розгляд апеляційної скарги відкладено в межах розумного строку на 13 травня 2025 року.
07 травня 2025 року від позивача до суду повторно надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване перебуванням представника у відпустці, на підтвердження чого надано наказ про надання відпустки № 000941/кв від 05 травня 2025 року.
13 травня 2025 року від відповідача до суду повторно надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване неможливістю представника бути присутнім у судовому засіданні, у зв`язку з зайнятістю в проведенні іспиту на юридичному факультеті ЛНУ імені Івана Франка, що підтверджує розкладом іспитів.
Розглянувши клопотання обох сторін, колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні вказаних клопотань, з огляду на таке:
Відповідно до ч.1 ст.216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Частиною 11 ст.270 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Колегія суддів вважає неповажними причини повторної неявки представників сторін в судове засідання (перебування представника у відпустці та зайнятість у зв`язку з проведенням іспиту) поряд з цим, судом не визнавалася обов`язковою явка представників сторін у судове засідання, а розгляд апеляційної скарги вже відкладався за клопотанням представників обох сторін в межах розумного строку, оскільки, строк для розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції сплив.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін (учасників справи), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст.202 ГПК України).
У зв`язку з наведеним, колегія суддів не вбачає підстав для чергового відкладення розгляду апеляційної скарги.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції», рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Згідно з п.1 ч.3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:
Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, 09 жовтня 2024 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи  підприємця Вязовченко Тетяни Миколаївни про стягнення 125 119,22 грн, з яких: 116481,50 грн – основного боргу, 1389,72 грн – пені, 5220,57 грн – інфляційних втрат та 2027,43 грн – 3% річних. Основний борг складає заборгованість за теплову енергію за період з 01.11.2022 року по 30.06.2024 року. Позивач у позовній заяві вказує, що нежитлові приміщення площею 749,4 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Дністерська, 1 є власністю Вязовченко Тетяни Миколаївни, яка відповідно користується послугами позивача.
Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ інформаційної довідки 310827130 від 26.09.2022), з якої також вбачається, що вказане нежитлове приміщення знаходиться в оренді у Приватного підприємства «Мережа-сервіс Львів» (договір оренди від 17.12.2020 року строком на 7 років (до 17.12.2027 року).
Судом також встановлено, що Вязовченко Тетяна Миколаївна зареєстрована як фізична особа-підприємець, видами діяльності якої, зокрема є: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний), що підтверджується безкоштовним запитом, який позивач долучив до позовної заяви.
Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача подав клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір не стосується здійснення відповідачем підприємницької діяльності (Вязовченко Т.М. не здійснює у спірному приміщенні підприємницької діяльності, а таке приміщення передане в оренду саме фізичною особою, а не підприємцем).

Взявши до уваги клопотання відповідача, суд першої інстанції закрив провадження у цій справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України.
Однак, колегія суддів з таким висновком місцевого господарського суду не погоджується, з огляду на таке:
Відповідно до ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо:
1) спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;
2) відсутній предмет спору;
3) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу;
4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;
5) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;
6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
При визначенні предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі №910/8729/18 сформувала такі висновки:
- з дати набрання чинності  ГПК України  в редакції Закону України "Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін (пункт 4.10.);
-отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих  Цивільним кодексом України,  Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (пункт 4.11.);
-з огляду на положення частини першої  статті 20 ГПК України, а також статей  4,  45  цього  Кодексу  для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (пункт 4.12.).
Частиною другою  статті 4 ГПК України  визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Згідно з частинами першою та другою  статті 3 Господарського кодексу України  під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Статтею 42 ГК України визначено, що підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення з позовом до суду є порушення відповідачем умов договору про надання послуг з постачання теплової енергії, який почав діяти з 01 грудня 2021 року та у відповідності до якого споживач отримує послугу з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення площею 749,4 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Дністерська, 1.
Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна (68.20).
Згідно з даними Інформаційної довідки № 310827130 від 26.09.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ інформаційної довідки), власником нежитлових приміщень площею 749,4 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Дністерська, 1 є Вязовченко Тетяна Миколаївна, водночас, вказане приміщення передано в оренду Приватному підприємству «Мережа-сервіс Львів» (договір оренди від 17.12.2020 року строком на 7 років (до 17.12.2027 року).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 920/50/19 дійшла висновку, що якщо стороною спору про надання комунальних послуг є громадянин як фізична особа – власник об`єкта нерухомого майна, який має статус суб`єкта підприємницької діяльності, і якщо немає доказів використання його майна у господарській діяльності, це зумовлює наслідки у вигляді зміни юрисдикційності такої справи і відповідно закриття провадження у ній.
Водночас судом встановлено, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна (68.20), передав належні йому на праві власності нежитлові приміщення в оренду ПП «Мережа-сервіс Львів», а спір у цій справі виник щодо заборгованості відповідача за договором про надання послуг з постачання теплової енергії до вказаного нежитлового приміщення, відтак, колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, є господарськими та підлягають вирішенню господарським судом.
Зазначення позивачем у рахунках та інших документах, що надсилалися відповідачу, «Вязовченко Т.М.», а не «ФОП Вязовченко Т.М.» не спростовує наведеного вище, відтак, помилково взято судом до уваги.
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Водночас кожна сторона має подати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачем подані докази на підтвердження використання спірного об`єкта в цивільному, а не господарському обігу.
Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Натомість колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, оскільки обґрунтовані підстави для вказаного у спірному випадку відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про закриття провадження у справі (п.13).
Згідно з ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
При цьому, підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст.280 ГПК України).
В силу ч.3 ст.271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство (неплатоспроможність) без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ЛМКП «Львівтеплоенерго», скасування ухвали місцевого господарського суду про закриття провадження у справі та передачу справи на розгляд суду першої інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нове, враховуючи вимоги ч.14 ст.129 ГПК України, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду справи згідно із загальними правилами статті 129 ГПК.
Керуючись ст.ст.236, 255, 270, 271, 275, 280, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” задоволити.
Ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 лютого 2025 року у справі №914/2475/24 скасувати.
Справу № 914/2475/24 передати на розгляд Господарському суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 19 травня 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                          Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.