ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року	Львів	Справа № 380/5467/24 пров. № А/857/20010/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Матковської З.М., Ніколіна В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року (головуючий суддя: Гулкевич І.З., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

встановив:

ОСОБА_1 , 13.03.2024, звернулася з позовом до суду, в якому просила:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 134550025190 від 11.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу в галузі охорони здоров`я періоди роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі та призначити пенсію за вислугу років згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 08.12.2023.
Обґрунтовує позов тим, що проживала та працювала лікарем в Автономній Республіці Крим, з 2014 пенсійний фонд РФ призначив та виплачував позивачці пенсію за вислугу років в АР Крим, однак після початку повномаштабного вторгнення РФ в Україну фактичний доступ до цих коштів на території України відсутній. Позивачка з 10.07.2023 зареєстрована у м. Львові як внутрішньо переміщена особа. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебувала та пенсії не отримувала. Позивачка 08.12.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років та додала необхідні документи. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 134550025190 від 11.12.2023 позивачці відмовлено у призначенні пенсії, оскільки страховий стаж становить 30 років 0 місяців 14 днів, до страхового стажу не враховано в подвійному розмірі період роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки, оскільки відсутня довідка про відпустки без збереження заробітної плати, відсутні документи про припинення виплати пенсії або про не отримання пенсії за місцем реєстрації в АР Крим та в трудовій книжці міститься запис про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років зроблений пенсійним фондом рф. Позивач вважає таке рішення не обґрунтованим та протиправним, звернулась до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.12.2023 № 134550025190 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.12.2023 про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та із зарахуванням до спеціального стажу позивачки періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі.
У решті позовних вимог відмовлено.
Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодилися відповідачі та оскаржили в апеляційному порядку. 
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області покликається на те, що згідно запису № 12 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983 позивачку було звільнено з роботи з 13.12.2014 у зв`язку з виходом на пенсію по вислузі років. При цьому, на обліку в органах Пенсійного фонду України позивачка не перебувала та не перебуває. Таким чином, враховуючи відсутність необхідного спеціального стажу роботи у розмірі 26 років 6 місяців, а також враховуючи відсутність поданої від позивачки заяви про відсутність громадянства держави-окупанта та не перебування на обліку в органах пенсійного фонду РФ, у пенсійного органу були відсутні підстави для призначення пенсії за вислугу років. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області покликається на те, що позивачка з 2014 року проживала в тимчасового окупованій території АР Крим, що підтверджується відмітками у її паспорті, що свідчить про не зняття позивачки з обліку за попереднім місцем проживання, де отримувала пенсію з пенсійного фонду РФ. Відповідач зазначив, що у зв`язку із введенням воєнного стану через військову агресію РФ проти України органи ПФУ позбавлені можливості здійснювати запити до органів ПФ РФ про отримання пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення РФ. ПФУ опрацьовується питання призначення пенсій/поновлення раніше призначених пенсій громадянам, які проживали/працювали на території РФ, зокрема, АР Крим та м. Севастополя. При зверненні до пенсійного фонду позивачем не надано атестат про припинення пенсійної виплати в органах пенсійного фонду РФ, відповідно на даний час виплата пенсії в РФ позиваці не припинена та виплачується, тому відсутні підстави для призначення пенсії. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_2 , виданим Залізничним РВ у м. Сімферополі ГУ ДМС України в АР Крим 15.03.2014, зареєстроване місце проживання м. Сімферополь з 30.08.1996. 
ОСОБА_1 з 25.12.2014 призначено пенсію за вислугу років, що підтверджується відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983.
Франківський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 14.08.2023 видав ОСОБА_1 довідку від 10.07.2013 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до цієї довідки фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . 
Позивачка, 08.12.2023 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 134550025190 від 11.12.2023 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років. В рішенні зазначено, що вік заявниці 57 років 08 місяців. Пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я незалежно від віку, якщо вони мали стаж роботи за спеціальністю на : 01.04.2015 – 25 років, на 01.01.2016 – 25 років 6 місяців, на 10.10.2017 – 26 років 6 місяців. Страховий стаж особи становить 30 років 00 місяців 14 днів. Спеціальний стаж роботи становить 22 роки 06 місяців 07 днів (станом на 28.02.2014). Страховий та спеціальний стаж враховано за всіма наданими документами. Період роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 не враховано у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відсутня довідка про відпустки без збереження заробітної плати. Відповідно до запису № 12 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983, позивачку звільнено з 13.12.2014 у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років. Відповідно до п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» громадянами України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополі і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення РФ. Жодних документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії або про не отримання пенсії за місцем реєстрації (АР Крим) до заяви не додано. 
Управлінням прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком у зв`язку з відсутністю документа (атестата) щодо припинення виплати пенсії. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ГУПФУ в Одеській області безпідставно не зараховано до спеціального стажу позивачки періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі, а тому необхідно зобов`язати ГУПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивачки від 08 грудня 2023 року про призначення пенсії за вислугу років та зарахувати до спеціального стажу позивача періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі. 
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачкою не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно положень ст. 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положеннями статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015 пункт е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
У подальшому, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до якого пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років – при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ – 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Тобто, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи, зокрема - працівники охорони здоров`я від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відмовляючи у задоволенні заяви про призначення позивачці спірної пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області у рішенні № 134550025190 від 11.12.2023 32 вказало, що:
- період роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 не враховано у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відсутня довідка про відпустки без збереження заробітної плати. 
- відповідно до запису № 12 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983 позивачку звільнено з 13.12.2014 у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років, однак жодних документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії або про не отримання пенсії за місцем реєстрації (АР Крим) до заяви не додано. 
Щодо періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014, який не враховано у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відсутня довідка про відпустки без збереження заробітної плати, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 60 Закону № 1788-ХІІ, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909).
За змістом розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909, до закладів і установ охорони здоров`я відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи, медичні відділи протезних підприємств.
Згідно розділу 2 Переліку № 909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).
Згідно Приміток 2 і 3 до Переліку № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої належності закладів і установ; робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У пункті 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 10.08.1983, довідки від 17.02.2011 № 55 виданої Кримською республіканською установою «Дитяча клінічна лікарня», позивачка з 01.07.1993 по 28.02.2014 працювала на посаді лікаря-реаніматологом в відділенні реанімації новонароджених, дитячим лікарем-анестезіологом.
Щодо покликання ГУ ПФУ в Одеській області, що позивачкою не подано довідку про відпустки без збереження заробітної плати, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки основним документом що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, крім цього, подання такої довідки не передбачено ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно не зараховано період роботи позивачки з 01.07.1993 по 28.02.2014 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Щодо покликання відповідачів на пункт 2.8 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного Фонду України № 22-1 від 25.11.2005 та те, що відповідно до запису № 12 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983 позивачку звільнено з 13.12.2014 у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років, однак жодних документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії або про не отримання пенсії за місцем реєстрації (АР Крим) до заяви не додано, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, пунктом 2.8 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного Фонду України № 22-1 від 25.11.2005, передбачено, що громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення РФ, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави - окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення РФ.
Суд апеляційної інстанції вважає, що покликання пенсійного органу на пунктом 2.8 Порядку № 22-1 є безпідставним, оскільки цей пункт стосується громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, однак позивачка є громадянкою України (паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 ), згідно довідки Франківського відділу соціального захисту УСЗ ДГП Львівської міської ради від 10.07.2023 № 1330-5002854753 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи проживає у АДРЕСА_1 ) та звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а не про поновлення виплати пенсії.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області при розгляді заяви ОСОБА_1 дійшло помилкового висновку про необхідність надання останньою до пенсійного органу заяви про відсутність громадянства РФ та документів про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення РФ.
Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, відмовляючи позивачці у призначенні пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII, діяло не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений чинним законодавством, оскільки на момент звернення з заявою про призначення пенсії, ОСОБА_1 мала право на призначення пенсії за вислугу років, так як її спеціальний страховий стаж становив більше 25 років.
Таким чином, апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області не спростовують правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводяться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив:

апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 380/5467/24 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. В. Ніколін