Справа № 351/2435/24 
Провадження № 22-ц/4808/642/25 
Головуючий у 1 інстанції Мартинюк  В. І. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді             Мальцевої Є.Є.
суддів:                       Луганської В.М., Максюти І.О., 
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» та представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Григоренка Андрія Олександровича, на додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Мартинюка В.І. у м. Снятині, повний текст додаткового рішення складено 21 березня 2025 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, Приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Мельник Роман Іванович, про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2025 року задоволений позов ОСОБА_1 до ТОВ «УМ Факторинг» про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису №186 віл 29.01.2020 року, виконаного нотаріусом Незнайком Є.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованості за кредитним договором №882971 від 17.05.2019 року в розмірі 10844,33 грн таким, що не підлягає виконанню. 

07 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Григоренко А.О.  звернувся  до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 27 000 грн, з яких 17 000 грн складають витрати на правничу допомогу адвоката та 10 000 грн «гонорар успіху».

Додатковим рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року клопотання позивача  про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у цивільній справі №351/2435/24за позовом  ОСОБА_1 до ТОВ «УМ Факторинг», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Р.І., про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «УМ Факторинг» на користь ОСОБА_1 8000 грн витрат на правничу допомогу.
У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з додатковим рішенням, ТОВ «УМ Факторинг» подало апеляційну скаргу адже вважає його таким, що підлягає безумовному скасуванню з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме відмову відповідачу в досліджені оригіналів доказів. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що із матеріалів справи не вбачається, щоб позивач або його представник належним чином засвідчили копії поданих доказів відповідно до вимог частини п`ятої статті 95 ЦПК України, яка імперативно передбачає, що учасник справи, подаючи письмові докази в копіях, зобов`язаний вказати на наявність у нього або іншої особи оригіналу документа, підтвердити відповідність копії оригіналу власним підписом із зазначенням дати такого посвідчення. Таке посвідчення позивачем надане не було. 
Таким чином, на думку ТОВ «УМ Факторинг», суд першої інстанції, проігнорувавши вимоги процесуального закону та надані заперечення відповідача, необ`єктивно оцінив докази, фактично віддавши перевагу стороні позивача, що є порушенням принципу змагальності сторін та рівності учасників процесу, закріплених у статтях 13 та 43 ЦПК України.
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, грубо порушив процесуальне право відповідача на дослідження доказів, що є невід`ємною складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 55 Конституції України.
З посиланням на правові висновки Верховного Суду скаржник вказує, що належним доказом достовірності копії письмового доказу є лише дослідження оригіналу документа, зокрема за ініціативою суду (постанова КЦС ВС від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц, постанова КЦС ВС від 27.07.2021 у справі № 357/4897/20, постанова КГС ВС від 06.07.2022 у справі № 910/6210/20, постанова КГС ВС від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21). Невитребування судом оригіналів письмових доказів, за наявності обґрунтованих сумнівів у їх достовірності, є порушенням процесуального обов`язку суду щодо всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання ТОВ «УМ Факторинг» про витребування оригіналів письмових доказів і ухвалив додаткове рішення на підставі неналежних доказів, оскільки відповідач вважає, що позивач не підписував з адвокатом договору на правничу допомогу, і такий договір є сфальсифікованим, що суд першої інстанції не перевірив. Тим самим суд грубо порушив норми процесуального права, гарантовані ст. 95 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 129 Конституції України.
Представник відповідача просить апеляційну скаргу ТОВ «УМ Факторинг» задовольнити, додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Григоренко А.О. також подав апеляційну скаргу. Вказує, що надав суду усі необхідні і достатні докази розміру оплати наданої ним правової допомоги. 
Апелянт зазначає, що відповідачем не надано обґрунтованого заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також не подано заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, і суд першої інстанції не звернув увагу на дану обставину, а зменшив витрати позивача на правничу допомогу без обґрунтування такого рішення . 
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а суд самостійно вирішив зменшити їх розмір, порушивши при цьому положення ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 6 ст. 137 ЦПК України. Тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про можливість зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Просить оскаржене додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким клопотання про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити у повному обсязі.

Також представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Григоренко А.О. подав відзив на апеляційну скаргу ТОВ «УМ Факторинг», в якому заперечував доводи щодо порушення судом першої інстанції правових норм у зв`язку з відмовою відповідачу в досліджені оригіналів доказів, що стосуються правової допомоги.
Представник позивача вказує, що 06.03.2025 року подав через систему «Електронний суд» клопотання, в якому просив долучити до справи докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи №351/2435/24, а саме: договір про надання правничої допомоги від 08.12.2024; додаток № 1 до договору № 08-12/24 про надання правничої допомоги від 08.12.2024; акт №1 приймання-передачі правничої допомоги (послуг) договору № 08-12/24 про надання правничої допомоги від 08.12.2024 та додатку №1 від 08.12.2024; звіт про витрачений час на надання правової допомоги та супутніх витрат, в якому адвокат зазначив суми, за надані ним послуги. Вказане клопотання підписане представником позивача з використанням кваліфікованого електронного підпису, тому відповідність копій перелічених вище доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи підтверджена представником позивача з використанням кваліфікованого електронного підпису, що відповідає ч. 3 ст. 95 ЦПК України. Зазначене клопотання з доданими до нього додатками надіслано до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС – ТОВ «Ум Факторинг», що підтверджується квитанцією №2859922. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у постанові від 06.08.2020 у справі №160/1841/19 вказав, що документи подаються за допомогою електронного кабінету в форматі електронної копії паперового документу. 
Крім того зазначає, що відповідно до пункту 1 Розділу ХІ Положення №30 з 22 грудня 2018 року у всіх місцевих та апеляційних судах обмін електронними документами між судом, фізичними особами та учасниками судового процесу забезпечується засобами підсистеми "Електронний суд". Учасники судового процесу за допомогою зареєстрованого Електронного кабінету можуть надсилати копії електронних документів іншим учасникам судової справи, крім випадків, коли інший учасник не має зареєстрованого електронного кабінету, подавати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, а також отримувати судові рішення та інші електронні документи (пункт 2 Положення № 30). 
Таким чином, оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування оригіналів документів є обгрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі. 
Представник позивача також вказав, що повноваження суду апеляційної інстанції за результатами апеляційної скарги визначені ст. 374 ЦПК України, проте підставою для направлення справи до суду першої інстанції може бути лише порушення правил підсудності, а відтак відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ТОВ «Ум Факторинг».
Просить відмовити ТОВ «УМ Факторинг» у задоволенні апеляційної скарги на додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року.

ТОВ "УМ Факторинг" відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавало.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 , треті особи до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Григоренка А.О., який підтримав апеляційну скаргу і заперечував проти апеляційної скарги відповідача, директора ТОВ «УМ Факторинг» Макєєва В.М., який в свою чергу просив задовольнити власну апеляційну скаргу і залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Судом встановлено,  що рішенням  Снятинського районного  суду Івано-Франківської  області від 03 березня 2025  року позовні  вимоги ОСОБА_1   до ТОВ «УМ Факторинг»,  треті особи:  приватний нотаріус  Київського міського нотаріального округу  Незнайко Є.В., приватний виконавець  виконавчого округу м. Києва Мельник  Р.І.,   про визнання  виконавчого напису  таким,  що не  підлягає виконанню, задоволено повністю. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 186, вчинений 29.01.2020 приватним нотаріусом  Київського міського  нотаріального округу  Незнайком Є.В., про стягнення  з  ОСОБА_1   на користь  ТОВ  «УМ Факторинг»  заборгованості за кредитним договором № 882971 від 17.05.2019  у розмірі 10 844,33 грн. та стягнуто з ТОВ  «УМ Факторинг»  на користь держави судовий  збір за  позовні вимоги  про захист прав споживачів  та  визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню у сумі 1211,20 грн (а.с.81-83).
При ухваленні рішення судом не вирішувалось питання щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем. 
У заяві про ухвалення додаткового рішення у справі №351/2435/24 представник позивача Григоренко А.О. просив стягнути з ТОВ «УМ Факторинг» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 27 000 грн, які складаються з 17 000 грн - витрат на правничу допомогу та 10 000,00 грн – «гонорар успіху» (а.с.86-97).
Представник позивача долучив до справи докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи №351/2435/24, а саме: договір про надання правничої допомоги від 08.12.2024, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Григоренком А.О. (а.с.98- 103); додаток № 1 до договору № 08-12/24 про надання правничої допомоги від 08.12.2024(а.с.104); акт № 1 приймання-передачі правничої допомоги (послуг) договору № 08-12/24 про надання правничої допомоги від 08.12.2024 та додатку № 1 від 08.12.2024(а.с.105); звіт про витрачений час на надання правової допомоги та супутніх витрат, в якому адвокат зазначив суми, за надані ним послуги(а.с.106). 

Вирішуючи питання про компенсацію витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, враховуючи задоволення судом позову, характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру: стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
Згідно з частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного закону).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 141 ЦПК України).
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченомустаттею 270 цього Кодексу.
Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, керуючись положеннями статей 124, 129 ГПК України (аналогічні положення закріплені й у статтях 134, 141 ЦПК України), кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19).
У постанові від 31 липня 2024 року у справі №916/2929/22 Верховний Суд наголосив на різниці між заявою про стягнення судових витрат та заявою про намір подати докази понесення судових витрат, про яку йдеться у частині 8 статті 129 ГПК України (аналогічна норма міститься у частині 8статті 141 ЦПК України). У вказаній нормі йдеться не про заяву про стягнення витрат, а саме про те, що розмір цих витрат встановлюється на підставі доказів, поданих або до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тому, ключовим є те, коли саме особа, яка має намір стягнути судові витрати, подала до суду докази та які дії для цього вчинила.
Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що, при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови: докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду; до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, від 31 травня 2022 у справі № 917/304/21, від 24 січня 2023 року у справі № 922/4022/20).
З урахуванням принципу правової визначеності заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК Україниє усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відсутність заяви до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №910/216/23.
Встановлено, що при зверненні з позовною заявою представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Григоренко А.О. заявляв орієнтовний розрахунок судових витрат (а.с.13). Крім того 22 січня 2025 року, тобто до ухвалення основного рішення у справі, подав заяву про намір подання доказів розміру понесених судових витрат (а.с.53-54). 
Отже, представником позивача був заявлений орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу.
03.03.2025 року судом винесено рішення по суті спору. 
Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, поданою 06.03.2025 року через систему «Електронний суд» на підтвердження факту понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правничої допомоги від 08.12.2024, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Григоренком А.О. (а.с.98-103); додаток № 1 до договору № 08-12/24 про надання правничої допомоги від 08.12.2024 (а.с.104); акт № 1 приймання-передачі правничої допомоги (послуг) договору № 08-12/24 про надання правничої допомоги від 08.12.2024 та додатку № 1 від 08.12.2024 (а.с.105); звіт про витрачений час на надання правової допомоги та супутніх витрат, в якому адвокат зазначив суми, за надані ним послуги (а.с.106). 
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Так, згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В силу ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Згідно з ч.ч. 5 та 6 ст.43 ЦПК України, документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до ч.8 ст.43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення форм процесуальних документів відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Отже, альтернативою звернення учасників справи до суду із позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником, є звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи та подання такого документу через електронний кабінет.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі №2340/4648/18, від 22 серпня 2019 року у справі №520/20958/18.
Згідно з положеннями ч.3 ст.15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у судах функціонує Єдина судова інформаційна (автоматизована) система.
Разом з тим, згідно із Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у тексті Закону слова (назва) «Єдина судова інформаційна (автоматизована) система», «автоматизована система» у всіх відмінках (випадках) буде замінено словами «Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система» у відповідному відмінку.
Відповідно до ч.8 ст.14 ЦПК України особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, подають процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняють інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису, якщо інше не визначено цим Кодексом.
За приписами абз.1 ч.5 та ч.6 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню (постанова КЦС ВС від 24.11.2021 у справі №675/347/18-ц).
Представник відповідача ТОВ «УМ Факторинг» заявляв суду першої інстанції про наявність сумніву щодо підписання договору про надання правничої допомоги. Судом було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування оригіналу договору надання правничої допомоги у зв`язку із тим, що представник позивача подав клопотання про ухвалення додаткового рішення разом з додатками через систему Електронний суд і підписав їх своїм електронним цифровим підписом, а тому подані додатки вважаються належним чином завіреними копіями оригіналів документів. У витребування оригіналів вказаних письмових доказів щодо укладення договору про надання правничої допомоги суд не вбачав необхідності, і відповідачем не мотивовані сумніви стосовно вказаного договору.
З метою перевірки доводів апеляційної скарги ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року задоволено клопотання ТОВ «УМ Факторинг» та витребувано у представника позивача оригінали Договору про надання правової допомоги № 08-12/24 від 08.12.2024 р.; додатку №1 від 08.12.2024 р. до Договору про надання правової допомоги № 08-12/24 від 08.12.2024 р.; акту №1 від 03.03.2025 р. з додатком (звітом).
Подавши оригінали вищезгаданих документів, сторона позивача в суді апеляційної інстанції підтвердила факт надання адвокатом Григоренком А.О. правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 .. Разом з тим, представник відповідача не вжив жодних заходів для ознайомлення з даними доказами в суді апеляційної інстанції, але заявив клопотання про проведення судової комплексної технічної експертизи документів, експертизи давності створення документів та почеркознавчої експертизи договору про надання правничої допомоги, додатків до нього, акту виконаних робіт, в задоволенні якого колегією суддів було відмовлено. 
При цьому необхідно зауважити, що відповідач не оскаржує рішення по суті позовних вимог. 

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що надані представником позивача докази достатньо і належно підтверджують понесення витрат на правничу допомогу адвоката, та є обґрунтованими.
Відтак, доводи апеляційної скарги представника ТОВ «УМ Факторинг» про незаконність додаткового рішення суду у зв`язку із прийняттям неналежних доказів надання правничої допомоги не є слушними. 

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції незаконно зменшив суму судових витрат, колегія суддів прийшла до наступних висновків. 
Твердження позивача про те, що відповідачем не було надано обґрунтованого заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також не було подано заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, тому суд не мав права самостійно вирішувати це питання, спростовуються матеріалами справи. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, зокрема, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).
Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вказано, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах, зокрема, під час здійснення цивільного, судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім того, принцип змагальності у цивільному процесі знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме учасник справи, який просить стягнути на свою користь витрати на правничу допомогу, надає до суду докази понесення відповідних витрат.
За змістом ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (пункт двадцять восьмий додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт дев`ятнадцятий додаткової по-станови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/ 12876/19). Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару у конкретному випадку. Зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не по-винно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності у детальному описі робіт ( наданих послуг ) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені у детальному описі робіт ( наданих послуг ), закон не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, ураховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складової принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Отже, сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення у детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом, тощо.
Апеляційним судом встановлено та підтверджується протоколом судового засідання (а.с.168), що відповідачем були заявлені заперечення щодо встановленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, вказувалося на завищену суму гонорару та її не співмірність з урахуванням характеру спору і ціни позову.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19).
Таким чином, суд правильно і цілком у відповідності до вимог ЦПК України врахував обґрунтовані заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, тому доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження. 
Суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, разом з тим, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд врахував обставини справи, її складність та виконану адвокатом роботу, у зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.
Колегія суддів в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційних скарг не є обґрунтованими, тому оскаржене додаткове рішення скасуванню або зміні не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Григоренка Андрія Олександровича залишити без задоволення. 
Додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2025 року. 

Судді                                                   Є.Є. Мальцева
В.М. Луганська 
І.О. Максюта