ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-5014/09
провадження № 61-15950 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі (боржники) : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31  жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Обідіної О. І., Чумак О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та судових рішень суду першої інстанції
У вересні 2009 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило стягнути з відповідачів як солідарних боржників на свою користь заборгованість за кредитними договорами у розмірі 1 240 759,49 грн.
Також ПАТ «ОТП Банк» просило забезпечити позов шляхом:
накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
застосувати заходи щодо тимчасової заборони виїзду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кордон, передбачені статтями 23, 24 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 1995 року № 231, шляхом тимчасової відмови їм у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, тимчасового затримання або вилучення паспорта, що був виданий раніше.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2009 року заяву ПАТ «ОТП Банк» про забезпечення позову задоволено.
Тимчасово обмежено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право виїзду за межі України до закінчення провадження у справі.
Накладено арешт на майно - автомобіль марки «Opel Vectra», що належить ОСОБА_1 до вирішення справи по суті.
Ухвала суду мотивована тим, що сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів, є істотною, і невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим стягнення боргу, а тому наявні підстави про задоволення заяви про забезпечення позову.
Заочним рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27 травня 2010 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 1 240 759,49 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами, щомісячних платежів не здійснює, чим порушує право позивача. Внаслідок таких дій боржника утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника та поручителя.
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2009 року відмовлено. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2009 року відмовлено.
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу з пропуском строку, передбаченого статтею 374 ЦПК України, однак обґрунтування поважності причин пропуску такого строку, наведеного ОСОБА_2 , спростовуються матеріалами справи, а саме її підписом про отримання оскарженої ухвали 22 березня 2010 року. У зв`язку з цим ухвалою від 27 вересня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, на виконання вимог якої ОСОБА_2 надіслала заяву, у якій стверджує, що не отримувала оскарженої ухвали у березні 2010 року, оскільки в той час займалась доглядом за хворою матір`ю та взагалі не приходила до суду.
Визнаючи неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження, наведені ОСОБА_2 , суд виходив з того, що на оригіналі ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2009 року міститься текст наступного змісту: «Ухвалу отримала. 22.03.2010. Підпис. ( ОСОБА_3 ).». Крім того, 22 березня 2010 року ОСОБА_2 приймала участь у судовому засіданні Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, що спростовує її доводи про її неявку до місцевого суду у березні 2010 року. Також 23 березня 2010 року ОСОБА_2 видано пам`ятку про права і обов`язки особи, що бере участь у розгляді справи, де нею особисто було записано її прізвище, ім`я, по батькові та поставлено підпис, який візуально схожий на підпис особи про отримання копії оскаржуваної ухвали. Враховуючи, що інших доказів того, що підпис виконаний не ОСОБА_2 , в матеріалах справи немає, то таке твердження не може бути прийнято до уваги судом, а тому підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні.
Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової (юридичної) визначеності, викладені в заяві ОСОБА_2 обставини не можуть вважатися поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим виявлені в апеляційній скарзі і зазначені в ухвалі Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2024 року недоліки не усунуто.
Аргументи учасників справи
У грудні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, у якій просив скасувати оскаржену ухвалу та передати справу на розгляд апеляційного суду.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що у березні 2024 року він та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу на ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2009 року в частині тимчасового обмеження відповідачам права виїзду за межі України, у якій просили поновити строк на апеляційне оскарження. Клопотання про поновлення строку мотивовано тим, що ОСОБА_2 отримала копію оскарженої ухвали у канцелярії суду 11 березня 2024 року. Цього ж дня він від своєї дружини ? ОСОБА_2 дізнався про наявність зазначеної ухвали та отримав її копію.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд не звернув увагу на те, що апеляційну скаргу подали дві особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кожен з яких за подання до суду апеляційної скарги сплатив за себе судовий збір у визначеному розмірі. Його клопотання про поновлення строку досліджено не було та не відображено у мотивувальній частині оскарженої постанови. Будь-які висновки щодо його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не містить й ухвала Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху. Крім того, вказана ухвала йому навіть не була надіслана судом, на відміну від ОСОБА_2 , внаслідок чого він був позбавлений можливості вчасно відреагувати. Вважає, що він мав право на поновлення строку на підставі  частини другої статті 354 ЦПК України.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (порушення норм процесуального права).
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. У цьому зв`язку Суд нагадує, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). 
Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі 
№ 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним досудових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону 
№ 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження 
№ 61-37352сво18) зазначено, що «оскільки апеляційна скарга учасниками справи була подана 03 квітня 2018 року на рішення суду першої інстанції, ухвалене 24 квітня 2013 року, то апеляційний суд правильно керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року. Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України). При цьому ОСОБА_2 знала про існування заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2013 року, копію якого їй було вручено 17 травня 2013 року (т. 1, а. с. 64). 31 травня 2013 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення, яку 11 вересня 2013 року судом було розглянуто та у задоволенні заяви відмовлено. Проте лише 03 квітня 2018 року, тобто майже через п`ять років з часу ухвалення та отримання відповідачкою заочного рішення, воно було оскаржено до апеляційного суду. У зв`язку з викладеним Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне відійти від висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 369/8537/15-ц (провадження № 61-25773св18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 635/8219/15-ц (провадження № 61-35336св18), згідно з якими процесуальний строк, зазначений у частині другій статті 358 ЦПК України при відсутності винятків, може бути поновлений і що процедура апеляційного оскарження визначається на момент ухвалення судових рішень, а не на момент подачі апеляційної скарги».
У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. (частина перша статті 127 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 зазначено, що «виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 753/4792/17 вказано, що «сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 301/2320/15-ц зазначено, що «з огляду на імперативний характер частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та присічність річного строку, визначеного вказаною процесуальною нормою, який поновленню не підлягає, суд позбавлений за таких обставин можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою вказаної особи, поданою після спливу річного строку з дня постановлення оскаржуваного рішення».
Судовими рішеннями є, зокрема, ухвали та постанови (пункт 1 частини першої статті 258 ЦПК України.
Ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу (пункт 3 частини першої статті 260 ЦПК України).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (див. постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц). 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження 
№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
Аналіз матеріалів свідчить, що:
13 березня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно подали апеляційну скаргу, в якій щодо кожного з заявника вказано причини, які, на думку заявників, є підставами поновлення пропущеного ними строку звернення до апеляційного суду. Кожен з заявників сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги. Зокрема, ОСОБА_1 вказував, що про наявність оскарженої ухвали йому стало відомо 11 березня 2024 року від своєї дружини ОСОБА_2 ;
            ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для звернення до суду з вмотивованим клопотанням про поновлення строку, вказавши поважні причини пропуску строку та надати відповідні докази на їх підтвердження. Суд виходив із того, що клопотання про поновлення строку мотивовано тим, що ОСОБА_2 дізналась про оскаржену ухвалу лише у грудні 2023 року, а її копію отримала у березні 2024 року, проте з матеріалів справи слідує, що вона отримала оскаржену ухвалу ще у березні 2010 року (а. с. 86);
            у матеріалах справи міститься лише супровідний лист про направлення апеляційним судом заявникам ухвали про залишення апеляційної скарги без руху (а. с. 181), тоді як відсутні докази її направлення та отримання ОСОБА_1 ;
            25 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подала заяву про усунення недоліків, у прохальній частині якої просила поновити їй строк на апеляційне оскарження (а. с. 182, 183);
апеляційний суд уважав, що поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення не доведена, то у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне провадження та у відкритті апеляційного провадження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 необхідно відмовити;
разом з тим ні ухвала від 27 вересня 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, ні ухвала від 31 жовтня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не містять мотивів щодо підстав ухвалення таких рішень стосовно іншого скаржника - ОСОБА_1 . Тобто апеляційний суд фактично не вирішив клопотання ОСОБА_1 щодо поновлення йому строку на апеляційне оскарження.
За таких обставин суд апеляційної інстанції передчасно відмовив ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 жовтня 2009 року.
ОСОБА_2 ухвалу апеляційного суду не оскаржила. Така процесуальна поведінка свідчить про її згоду з судовим рішенням про відмову їй у відкритті апеляційного провадження. У касаційній скарзі ОСОБА_1 не навів переконливих доводів, яким чином оскаржене судове рішення у вказаній частині порушує його права та інтереси за умови, що  ОСОБА_2 не оскаржила ухвалу апеляційного суду, тобто погодилася з таким судовим рішенням.
Тому суд касаційної інстанції не надає оцінку висновкам апеляційного суду в частині вирішення питання про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду в частині відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 постановлена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену ухвалу в зазначеній частині скасувати та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 400, 402, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року в частині відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2009 року скасувати та передати справу в цій частині до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Полтавського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І Пархоменко