Справа № 459/1733/24                        Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В. 
Провадження № 22-ц/811/318/25                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Провадження № 22-ц/811/324/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 квітня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Львівській області та Львівської обласної прокуратури на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2024 року (повний текст рішення складено 27 грудня 2024 року) та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі: Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями,

ВСТАНОВИВ:

в червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до держави Україна в особі: Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, в якому просив стягнути із Державного бюджету України на його користь 45 000 грн 00 коп. відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями.
Позов мотивований тим, що йому завдана моральна шкода неправомірними діями та бездіяльністю прокуратури та дізнавачів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12021142150000172 від 09.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КК України. Вказане кримінальне провадження було зареєстроване на підставі ухвали слідчого судді Червоноградського міського суду від 25 травня 2021 року за повідомленням ОСОБА_1 про вчинення відносно останнього на шахті «Надія» (ПрАТ шахта «Надія») кримінального правопорушення у зв`язку з безпідставним недонарахуванням та невиплатою заробітної плати у розмірі 30 880 грн 82 коп., шляхом складання і видачею завідомо неправдивих документів про затвердження колективом бригади коефіцієнта трудової участі, що призвело до заниження розміру заробітної плати ОСОБА_1 у вказаному розмірі. Позивач зазначав, що вказане кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування вже більше 3-х років та неодноразово закривалось і такі постанови дізнавача скасовувались як прокурором, так і судом, що свідчить про неефективність досудового розслідування та порушення розумних строків його проведення. Також позивач наголошував, що неправомірні дії відповідачів полягають у неналежному розслідуванні кримінального провадження, затягуванні його, не скеруванні обвинувального акту до суду, що, у тому числі, унеможливлює повернення позивачу невиплаченої заробітної плати. Він вважає, що внаслідок незаконних, протиправних дій органу досудового розслідування йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що через дії відповідачів позивач змушений переносити негативні емоції та моральні страждання, які призвели до психологічного напруження та розчарування в діях державних органів. Вказані страждання поєднувалися із необхідністю витрачати власний час та зусилля на відновлення прав та захист своїх інтересів, неодноразово оскаржувати таку бездіяльність названих органів і змушувати їх виконувати свої обов`язки на виконання завдань, передбачених статтею 2 КПК України. 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі: Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями, задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн 00 коп. відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судові витрати віднесено за рахунок держави.
Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн 00 коп.
Судові рішення оскаржили Головне управління Національної поліції у Львівській області та Львівська обласна прокуратура, подавши в січні 2025 року через систему «Електронний суд», а також безпосередньо до суду апеляційної інстанції окремі апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2024 року та додаткове рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08 січня 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.
Апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у Львівській області мотивована тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачем не доведено як факт завдання йому моральної шкоди, так і не надано доказів, які підтверджують погіршення його стану здоров`я і, що такі настали саме через таку тривалість під час розслідування кримінальної справи. Вказують, що лише факт тривалого досудового розслідування виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди, як і не може бути підставою для її стягнення наявність певних недоліків у процесуальній діяльності правоохоронних органів. Щодо додатково рішення зазначають, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, що має місце у даній справі, є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування.
Апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури мотивована тим, що позивачем не доведено як наявності усіх необхідних елементів, які підлягають доказуванню у справах даної категорії, зокрема, не надано доказів, які підтверджують погіршення його стану здоров`я і, що такі настали саме через таку тривалість розслідування кримінальної справи, так і розміру заподіяної йому моральної шкоди, а також, що така заподіяна органами прокуратури. Щодо додаткового рішення зазначають, що враховуючи фактичний обсяг виконаної адвокатом роботи, її незначну складність, витрати у розмірі стягнутої суми є неспівмірними зі складністю справи, витраченим часом, обсягом наданих послуг та виконаних робіт.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Судом встановлено, що 08.06.2021 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадження № 12021142150000172 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Червоноградського міського суду, яка 08 червня 2021 року надійшла до Шептицького (Червоноградського) РВП ГУНП у Львівській області про зобов`язання Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області внести відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань по заяві ОСОБА_1 від 11 травня 2021 року про вчинення адміністрацією «Шахта «Надія» кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КК України.
Зі змісту заяви про кримінальне правопорушення ОСОБА_1 встановлено, що 11 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про вчинене, на його думку, директором ПрАТ шахта «Надія» кримінальне правопорушення щодо навмисного заниження коефіцієнта трудової участі за 2015 рік, що стало наслідком недоплаченої заробітної плати ОСОБА_1 .
Постановою дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Бродюка Є. Г. від 15 червня 2021 року кримінальне провадження №12021142150000172 від 09.06.2021 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Постановою Червоноградської окружної прокуратури від 18 серпня 2021 року було скасовано постанову дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Бродюка Є. Г. від 15 червня 2021 року з вказівкою на те, що рішення про закриття є передчасним, прийняте без проведення у провадженні усіх необхідних та можливих слідчих дій та надані вказівки в порядку, визначеному КПК України.
Постановою дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Бродюка Є. Г. від 17 листопада 2021 року було закрито кримінальне провадження № 12021142150000172 від 09.06.2021 у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиеною першою статті 175 КК України. Як вбачається із змісту даної постанови, орган досудового розслідування дійшов висновку, що в діях посадових осіб ПрАТ шахти «Надія» відсутній склад кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 175 КК України, оскільки заробітна плата ОСОБА_1 була виплачена в повній мірі, а тому в даній події мають місце цивільно-правові відносини.
Постановою прокурора Червоноградської окружної прокуратури від 09 грудня 2021 року було скасовано постанову дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Бродюка Є. Г. від 17 листопада 2021 року з вказівкою на те, що досудове розслідування проведено неповно, надані вказівки в порядку, визначеному КПК України.
Постановою дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Бродюка Є. Г. від 31 грудня 2021 року було закрито кримінальне провадження № 12021142150000172 від 09.06.2021 у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КК України. Як вбачається із змісту даної постанови, орган досудового розслідування дійшов висновку, що в діях посадових осіб ПрАТ шахти «Надія» відсутній склад кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 175 КК України, оскільки заробітна плата ОСОБА_1 була виплачена в повній мірі, а тому в даній події мають місце цивільно-правові відносини.
Одночасно встановлено, що згідно з ухвалою слідчого судді Червоноградського міського суду Львівської області від 22 лютого 2022 року постанову дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Бродюка Є. Г. від 31 грудня 2021 року про закриття кримінального провадження було скасовано з підстав, що слідчим після скасування прокурором 09 грудня 2021 року попередньої постанови не виконано вказівок прокурора та не проведено жодної слідчої дії по кримінальному провадженні, не допитано свідків, слідчим не були вичерпані всі можливості отримати додаткові достатні докази вини в скоєнні кримінального правопорушення.
Постановою дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Матвійчук Х. М. від 18 травня 2023 року було закрито кримінальне провадження № 12021142150000172 від 09.06.2021 у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КК України.
Постановою прокурора Червоноградської окружної прокуратури від 01 серпня 2023 року було скасовано постанову дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Матвійчук Х. М від 18 травня 2023 року з вказівкою на те, що дана постанова винесена передчасно і є необґрунтованою, а надані вказівки в порядку, визначеному КПК України, не виконані.
Постановою дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Матвійчук Х. М. від 30 березня 2024 року було закрито кримінальне провадження № 12021142150000172 від 09.06.2021 у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КК України.
Ухвалою слідчого судді Червоноградського міського суду Львівської області від 12 вересня 2024 року постанову дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Матвійчук Х. М. від 30 березня 2024 року про закриття кримінального провадження скасовано з тих підстав, що не в повній мірі досліджено усі обставини, які підлягають дослідженню у даному кримінальному провадженні та досудове розслідування було неефективним.
У матеріалах справи містяться копії численних скарг, звернень позивача до відповідачів, щодо стану досудового розслідування кримінального провадження.
Судом також встановлено, що на даний час в СД Шептицького РВП ГУНП у Львівській області перебуває кримінальне провадження №12021142150000172 від 09.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КК України, досудове розслідування в якому триває вже понад 3 роки, остаточне рішення не прийнято.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Наявність зазначених вище обставин згідно частини третьої статті 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц (провадження N 14-714цс19)).
Положеннями статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення. Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду визначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі №686/5244/21 (провадження № 61-14316св21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.
Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями».
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року в справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року в справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece (№ 2), заява № 19773/92).
Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод)
Проте, дана стаття не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.
Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.
У постанові від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що: «Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір».
Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21), від 13 вересня 2023 року в справі № 757/62500/16-ц (провадження № 61-6809св23), відповідні висновки з цього питання також викладені в постановах Верхового Суду від 06 березня 2024 року в справі № 398/3747/22 (провадження № 61-16552св23), від 11 квітня 2024 року в справі № 335/12338/19 (провадження №61-7930св23), від 22 травня 2024 року в справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 31 липня 2024 року в справі № 183/960/23 (провадження № 61-2810св24), від 30 вересня 2024 року в справі №201/227/23 (провадження № 61-698св24), від 02 жовтня 2024 року в справі № 554/2588/23 (провадження № 61-3629св 24), які правильно враховані судом першої інстанції під час розгляду справи.
У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року в справі № 607/8203/18 (провадження № 61-5344св19) зазначено що: «Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено неправомірність бездіяльності та рішень посадових осіб відповідачів, то відповідно до статті 1174 ЦК України ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих такою бездіяльністю та рішеннями посадовими особами вказаних державних органів.
Скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд помилково вважав, що позивачем не доведено протиправність дій службових осіб відповідачів, та що внаслідок таких дій він зазнав приниження честі, гідності, ділової репутації, утиску та обмеження у визнанні, реалізації та користуванні своїми правами і свободами у формі прямої та непрямої дискримінації його за ознакою меншовартості, внаслідок чого йому була заподіяна моральна шкода.
Такі висновки апеляційного суду не відповідають встановленим у справі обставинам справи та наявним у справі доказам.
Крім того, апеляційний суд у свої постанові зазначив про те, що оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України та не є підставою для відшкодування моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України, оскільки не є порушенням прав особи.
Однак при цьому суд не звернув уваги на те, що у цій справі підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є не сам факт скасування прийнятих уповноваженими особами відповідачів процесуальних рішень, а встановлена незаконність цих рішень, систематична протиправна бездіяльність згаданих осіб відносно розслідування кримінальної справи, предметом якої, зокрема є завдання позивачу тілесних ушкоджень, та надмірна тривалість досудового розслідування кримінальної справи (більше чотирьох років)».
Судом першої інстанції встановлено певні факти, які можуть свідчити про надмірну тривалість досудового розслідування. Так, кримінальне провадження закривалось п`ять разів, проте три рази постановами прокурора, а двічі ухвалами слідчих суддів. При скасуванні постанов дізнавачів про закриття кримінального провадження була констатована бездіяльність органу досудового розслідування. У цьому кримінальному провадженні на теперішній час триває слідство.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується, що встановлені місцевим судом фактичні обставини можуть свідчити про надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, розслідування якого триває з червня 2021 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у червні 2024 році становило 3 роки. За такий строк орган досудового розслідування мав би або обґрунтовано закрити провадження (із закриттям якого мали би погодились як прокурор, так і слідчий суддя, а в подальшому і суд), або звернутися до суду з обвинувальним актом.
За таких обставин, місцевий суд дійшов в цілому обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок неефективної діяльності органу досудового розслідування, що спричинило надмірну його тривалість, яку з огляду на презумпцію завдання шкоди таким порушенням, відповідачі не спростували, а також невизначеність для позивача (необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, неодноразове подання скарг на досудовому розслідуванні, а також в інші органи) у такій вразливій сфері як реалізація ним права на працю, гарантованого статтею 43 Конституції України, яке включає, в тому числі, право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом та право на своєчасне одержання винагороди за працю.
Зазначене поза розумним сумнівом негативно впливають на моральний стан позивача, завдаючи йому моральної шкоди.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.
Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23), від 07 червня 2023 року в справі № 335/8532/21 (провадження № 61-4608св23), від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/1185/22 (провадження № 61-6708св23).
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені місцевим судом обставини справи, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційних скарг про недоведеність позивачем як факту завдання йому моральної шкоди, так і причинного зв`язку між надмірною тривалістю досудового розслідування та завданою шкодою, зокрема, погіршенням стану його здоров`я.
Щодо аргументів апеляційних скарг про те, що факт тривалого досудового розслідування виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди, як і не може бути підставою для її стягнення наявність певних недоліків у процесуальній діяльності правоохоронних органів, колегія суддів такі також відхиляє, адже в справі, що переглядається встановлено не лише певні недоліки в процесуальній діяльності органу досудового розслідування, а встановлено систематичну бездіяльність цього органу, зокрема, неодноразове невиконання ним вказівок прокурора та суду, викладених в процесуальних рішеннях, якими скасовувались постанови дізнавачів про закриття кримінального провадження.
Безпідставним є аргумент скарги Львівської обласної прокуратури щодо неврахування судом в даній справі обставин та висновків в справі №459/3326/19 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ Шахта «Надія» про визнання незаконним застосування пониження коефіцієнту трудової участі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку, моральної шкоди, остаточне рішення в якій ухвалено судом апеляційної інстанції в березні 2020 року, адже предмет доказування в цивільній справі та у кримінальному провадженні є різним. При цьому, колегія суддів враховує момент закінчення розгляду цивільної справи (березень 2020 року) та час внесення відомостей до ЄРДР у кримінальному провадженні – червень 2021 року.
Відтак, відповідні доводи (аргументи) апеляційних скарг у цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Щодо розміру моральної шкоди.
Згідно зі частиною третьою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Формулювання виключного переліку обставин, які мають істотне значення для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, аж ніяк не означатиме збільшення для позивачки такого розміру до заявленого у позові. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Згідно зі практикою ЄСПЛ цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц (провадження № 61-14355св18).
Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен проводити до її безпідставного збагачення.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів врахувавши фактичні обставини цієї справи, які повно та всебічно встановлені судом першої інстанції, зокрема, тривалість досудового розслідування, систематичні порушення органом досудового розслідування, встановлені належними суб`єктами контролю за діяльністю цього органу, його вплив на позивача, який у зв`язку з цим зазнав дискомфорту в особистому житті, ймовірну глибину та тривалість душевних і психічних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, доходить висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений місцевим судом, є недостатньо обґрунтованим, а відтак таким, що підлягає зменшенню до 3 000 грн 00 коп. Такий розмір буде достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру та призведе до його збагачення позивача, адже має виключно компенсаційний характер. При цьому, такий розмір буде домірним і для держави Україна, на яку покладено відповідальність за діяльність свої органів (посадових осіб).
Отже, відповідні доводи апеляційних скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Щодо додаткового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).
Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19).
Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.
Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною четвертою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.
Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.
Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21.
У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 910/14524/22.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Подана позовна заява містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правову допомогу у фіксованому розмірі 6 000 грн 00 коп., визначеному договором на представництв інтересів (надання правничої допомоги) укладеним між позивачем та адвокатом Бордюком М. Й. 10 червня 2024 року, які позивач просив стягнути з відповідача в порядку вирішення питання судових витрат.
До закінчення судових дебатів представник позивача зробив заяву, що ним будуть додатково подані докази витрат на правничу допомогу у встановлений чинним законодавством термін.
23 грудня 2024 року (тобто в строк, визначений частиною восьмої статті 141 ЦПК України) представником позивача подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн 00 коп., копія якої надіслана відповідача, та якої додано детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) від 23 грудня 2024 року та копію рахунку на оплату на загальну суму 6 000 грн 000 коп.
Головне управління Національної поліції у Львівській області та Львівська обласна прокуратура подали заперечення щодо обґрунтованості суми витрат на професійну правничу допомогу, які колегія суддів вважає частково обґрунтованими.
Враховуючи наведене, а також те, що позов задоволено частково (однак під час апеляційного перегляду розмір відшкодування моральної шкоди зменшений), суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення невірно вважав, що понесені витрати на правову допомогу підлягають стягненню повністю.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що додаткове рішення необхідно змінити, зменшивши суму стягнення витрат на правничу допомогу з 6 000 грн 00 коп. до 1 500 грн. 00 коп., що відповідатиме вищенаведеним в даній постанові критеріям.
Відтак, доводи апеляційних скарг в цій частині також знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.
Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
З огляду на висновки, яких дійшла колегія суддів, рішення суду та додаткове рішення в частині розміру відшкодування моральної шкоди та розміру витрат на правничу допомогу необхідно змінити, в решті судові рішення залишити без змін, а апеляційні скарги задовольнити частково.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно зі частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо поданих апеляційних скарг, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі закону, відповідачам за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України необхідно компенсувати 1 356 грн 49 коп. та 1 695 грн 62 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Львівській області та Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2024 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши такий з 10 000 грн 00 коп. до 3 000 грн 00 коп.
В решті рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2024 року залишити без змін.
Додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 січня 2025 року в частині розміру стягнутих витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір з 6 000 грн 00 коп. до 1 500 грн 00 коп.
В решті додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 січня 2025 року залишити без змін.
Компенсувати Головному управлінню Національної поліції у Львівській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1 356 грн 49 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Компенсувати Львівській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1 695 грн 62 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повну постанову складено 07 квітня 2025 року.

Головуючий                                                 С.М. Копняк

Судді:                                                                С.М. Бойко

А.В. Ніткевич