ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1875/25 Справа № 216/6466/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року                                                         м.Кривий Ріг        

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді Бондар Я.М.,
       суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.
       секретар судового засідання Лідовська А.А.
       сторони справи:
       позивач - ОСОБА_1 
       відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради
        
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Щур Володимир  Анатолійович на рішення  Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2024 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного судового рішення відсутні), 

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2023 року представник позивача, адвокат Ткаченко А.П., звернувся до суду з позовом до виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла - ОСОБА_4 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить спадкодавцю на праві приватної власності. Позивач звернулася до Першої криворізької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено з тих підстав, що позивач не є спадкоємцем за законом, заповіту спадкодавець не складав, а факт проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років не встановлено. 
Разом з цим, позивач зазначає, що  спадкодавець була її сусідкою. Своїх дітей та будь-яких родичів у неї не було, оскільки вона була самотньою людиною та зверталась по допомогу з вирішенням побутових питань (ремонт телевізора, проблемами зі світлом) до родини позивача. 
З січня 2013 року між позивачем та померлою ОСОБА_4 виникли дуже теплі добросусідські відносини, які згодом переросли у родинні. Згодом самопочуття ОСОБА_4 стало погіршуватись. Позивач всіляко допомагала померлій, піклувалась про її здоров`я. Була зроблена операція з видаленням жовчного міхура і пупової грижі ОСОБА_4 . Весь час позивач навідувала її у лікарні, годувала її котика, привозила необхідне. Спадкодавець довіряла позивачеві ключі від свого помешкання. Позивач придбала та встановила в квартирі пральну машинку, згодом придбала бойлер, більш кращий холодильник. Також позивач допомагала в оплаті комунальних платежів, купувала продукти харчування. С того часу вони були пов`язані спільним побутом. Позивач особисто приймала участь у поховані ОСОБА_4 , купувала необхідну похорону атрибутику і виконала її бажання бути похованої поруч з матір`ю. Всі витрати на поховання, проведення поминального обіду були проведені за кошти позивача. Враховуючи наведені обставини, позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю з січня 2013 по 21.11.2020 її зі спадкодавцем ОСОБА_4 .
Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням через свого представника - адвоката Щура В.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ненаданням належної оцінки доказам, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.
При цьому, представник позивача Щур В.А. зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , позивача ОСОБА_1 . Також безпідставно не прийняв до уваги те, що частина будинку АДРЕСА_2 була зруйнована, частина квартир вигоріла, у тому числі і квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , внаслідок збройної агресії російської федерації, й більша частина письмових доказів: фотографії, квитанції, записи, інше - були безповоротно втрачені.
Окрім того, представник позивача зазначає, що за відсутності правових підстав, відсутності відповідного клопотання позивача з клопотанням про залучення співвідповідачів ні усно, ні письмово, залучив у якості співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Вказує, що за відсутності заперечень Виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради та відсутності заперечень ОСОБА_2 проти позовних вимог ОСОБА_1 й визнання позову відповідачем ОСОБА_3 , за наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.
Зазначає, що суд першої інстанції не застосував норми статей 13, 15 Цивільного кодексу України , неправильно витлумачив норми статей 1223, 1276 Цивільного кодексу України (наділяючи ОСОБА_2 неіснуючими у неї спадковими правами, які ретрансльовано на позовні вимоги ОСОБА_1 ), а також не дотримався приписів статей 2, 5, 10, 12, 13, 51, 76-78, 89, 90 ЦПК України, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю - доповідача, думку позивача  ОСОБА_1 , її представника  Щура В.А. , які, кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, з викладених у ній підстав, просили скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про повне задоволення позову, відповідача ОСОБА_3 , яка також підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги  ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24.11.2020 (а.с. 12).
Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, яке складається з однокімнатної квартири, загальною площею 34,9 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 від 17.01.1997 (а.с. 14).
Згідно з актом від 11.09.2023, складеного зі слів сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 , постійно проживала однією сім`єю більше п`яти років разом з ОСОБА_4 у період з січня 2013 по день смерті, за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, позивачем долучено до справи копії квитанцій про оплату комунальних платежів за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , фотокартки з фіксацією місця поховання ОСОБА_4 та виписки з медичного обстеження позивача. 
Зі спадкової справи №455-2020, заведеної Першою криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області після смерті ОСОБА_4 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 . 
Постановою від 09.07.2021 позивачу та відповідачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з не встановленням між ними та спадкодавцем факту проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років. 
Крім цього, за життя 10.12.2004 ОСОБА_8 склала заповіт, яким усе належне їй майно, майнові права та обов`язки заповіла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 27.11.2020 ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №00134606751 (а.с. 38-56).
Судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 , позивач зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_5 .
Спадкодавець ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , інші зареєстровані за цією адресою особи, відсутні (а.с. 50). 
Тобто, позивач та спадкодавець були сусідами.
Окрім позивача сусідкою спадкодавця була відповідач ОСОБА_3 , яка, як і позивач, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої. 
З січня 2013 року та до часу смерті ОСОБА_4 позивач всіляко допомагала своїй сусідці по господарству, зокрема, придбавала їжу, купувала ліки, за відсутності  спадкодавця, доглядала за квартирою, тощо. У подальшому взяла на себе витрати з поховання.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , на підставі досліджених доказів виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами сторони позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Частина 1 ст.16 ЦК передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.
Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статей 1222-1223, 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 
Відповідно до норм статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно положень статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При цьому, до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти, принаймні, п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі №186/421/17 (провадження №48280св18); від 09 червня 2021 року у справі №346/5702/18 (провадження №61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17 (провадження №61-7715св21).
Судом першої інстанції було встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 , позивач зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_5 . Спадкодавець ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , інші зареєстровані за цією адресою особи, відсутні (а.с. 50). 
Суд встановив що позивач та ОСОБА_4 були сусідами.
Також суд встановив, що окрім позивача ОСОБА_1 сусідкою спадкодавця ОСОБА_4 була відповідач ОСОБА_3 , яка, як і позивач, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої сусідки. 
Відповідач ОСОБА_3 визнала позов ОСОБА_1 , та надала пояснення про те, що сусідка ОСОБА_4 періодично проживала то сама у своїй квартирі, то з позивачем, вказувала, що ОСОБА_4 відвідувала соціальний працівник, яка приносила пенсію, придбавала продукти харчування та ліки.
Окрім того, відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти позову ОСОБА_1 та пояснила суду про те, що вона є донькою ОСОБА_9 на яку померла ОСОБА_4 склала заповіт, вказувала, що ніколи не бачила ані позивача, ані відповідача ОСОБА_3 . Була знайома з померлою з дитинства, відвідувала її за рік до смерті. Зазначила, що ОСОБА_4 проживала у своїй квартирі одна та сама піклувалась про себе, сторонніх осіб в її квартирі не було. Про спільне проживання з позивачем їй нічого не відомо.
Отже встановлені судом обставини спростовують твердження сторони позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вони не відповідають встановленим судом обставинам справи.
Під час розгляду справи у якості свідка була допитана ОСОБА_6 , яка пояснила, що є сусідкою померлої з 1984 року. Бачила померлу вдома у позивача, яка доглядала за нею, відвозила до лікарні, в них були гарні стосунки. На момент смерті ОСОБА_4 проживала в квартирі позивача.
Також суд допросив в якості Свідка ОСОБА_7 , яка суду пояснила, що є сусідкою померлої, що позивач всіляко допомагала померлій, піклувалась про її здоров`я, що на момент смерті ОСОБА_4 проживала в квартирі позивача.
При цьому, суд першої інстанції показання свідків ОСОБА_6  та ОСОБА_7  не взяв до уваги, як належні та допустимі докази спільного проживання однією сім`єю позивача із ОСОБА_4  не менше як п`ять років до дня відкриття спадщини, оскільки, як правильно зазначив суд, вказані свідки є сусідами позивача, тому вказані особи можуть бути зацікавленими у результаті розгляду справи. До того ж, покази цих свідків не узгоджуються з поясненнями відповідача ОСОБА_2 , яка вказалає, що ніколи не бачила ані позивача, ані відповідача ОСОБА_3 , хоча була знайома з померлою з дитинства.
Окрім того, суд не взяв до уваги за належні та допустимі докази спільного проживання однією сім`єю й пояснення позивача ОСОБА_1 , яка незважаючи на наявність заповіту від імені померлої, а також намірів відповідача ОСОБА_3 оформити спадщину після померлої, яка першою звернулась до нотаріальної контори, також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з вказаним позовом до суду.
Частинами 1 і 3 ст.2 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.76 - 82 ЦПК.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України).
Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Так, у якості письмового доказу позивачем суду надано лише акт від 11.09.2023, складений зі слів сусідів - свідків по справі. Будь-яких інших письмових доказів (спільних фотографій, особистих листів, квитанцій на купівлю їжі, ліків, побутової техніки в квартиру, оплату комунальних платежів з січня 2013 року) проживання позивача разом із ОСОБА_4 , суду ні першої, ні апеляційної інстанції не надано. 
Відповідно до положень ч.2 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За нормами п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до положень ч.1 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Згідно норм ч.2 ст.51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Так, матеріалами справи встановлено, що ухвалою суду першої інстанції від 25 січня 2024 року ОСОБА_2 була залучена судом до участі у справі в якості співвідповідача (а.с.72-73).
Окрім того, матеріали містять ухвалу суду від 19 лютого 2024 року про залученн в якості співвідповідача у справі ОСОБА_3 (а.с.80).
При цьому, матеріали справи дійсно не містять заяви чи клопотання сторони позивача про залучення цих осіб до участі у справі в якості співвідповідачів.
З ухвали суду від 25 січня 2024 року про залучення в якості відповідача ОСОБА_2 встановлено, що суд встановивши, що ОСОБА_4 склала заповіт на усе належне їй майно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак остання померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та для отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_9 до Центрально-Міського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області звернулася ОСОБА_2 , дійшов висновку, що рішення суду може вплинути на її права та обов`язки, тому її слід залучити до участі у справі в якості співвідподача (а.с.72-73).
З іншої ухвали суду першої інстанції від 19 лютого 2024 року встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 до Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини, окрім позивача ОСОБА_1 , звернулася ще й ОСОБА_3 , при цьому, постановою державного нотаріуса Шабліян Є.М. обом заявницям було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та роз`яснено право на звернення до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, тому суд дійшов висновку про необхідність залучення і ОСОБА_3 в якості співвідповідача по справі, оскільки рішення суду може вплинути на її права та обов`язки (а.с.80).
Таким чином, суд першої інстанції дійсно порушив норми ст.51 ЦПК України, залучивши з власної ініціативи співвідповідачами по справі ОСОБА_2  та ОСОБА_3  без наявності клопотання сторони позивача про їх залучення, при цьому суд першої інстанції на підставі встановлених під час розгляду справи обставин справи, дійшов висновку, що ршення у цій справі може вплинути на права, свободи, інтереси та (або) обов`язки цих осіб, тому, колегія суддів вважає, що таке порушення норм процесуального права не є підставою для скасування по суті правильного та законного судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим відсутні підстави дя задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального   права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,   а стосуються необхідності переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключно компетенцією суду, переоцінка доказів, діючим законодавством не передбачена.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у позові, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Щур Володимир Анатолійович залишити без задоволення.
Рішення  Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 07 квітня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

О.І. Корчиста