ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
28 квітня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 758/16033/16 
провадження № 61-15134св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , 
відповідач -  ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Дудка Оксана Сергіївна, 
 
розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Руднєв Олег Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О. у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Дудка Оксана Сергіївна, про визнання недійсним договору дарування, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Дудка О. С., про визнання недійсним договору дарування. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 22 жовтня 2016 року між ним як дарувальником та ОСОБА_3 як обдарованим укладено нотаріально посвідчений договір дарування 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
У пунктах 9, 10 договору дарування зазначено, що дарувальник стверджує, що дарування здійснено ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. 
 
Сторони не є родичами або близькими знайомими, позивач бачив відповідача лише декілька разів у своєму житті. 
 
Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є одинокою людиною похилого віку та учасником Другої світової війни, на день укладання спірного договору йому виповнилося 87 років і 9 місяців, за своїм віком та станом здоров`я він потребує постійного догляду і допомоги. 
 
Стверджував, що ОСОБА_3 привіз його у місто Бориспіль Київської області до приватного нотаріуса і сказав, що у випадку підписання договору дарування надаватиме позивачу довічну допомогу - фінансову, продуктами харчування, за необхідності купуватиме ліки, а після смерті його поховає. 
 
Укладаючи оспорюваний договір, позивач не мав на меті безоплатно відчужити на користь відповідача 1/4 частину житлового будинку, яка є його єдиним житлом. 
 
Посилаючись на положення частини третьої статті 203 та статті 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_3 22 жовтня 2016 року. 
 
Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 29 січня 2020 року залучив до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 . 
 
26 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що у судовому засіданні 12 липня 2017 року ОСОБА_1 пояснював, що не знає та не розуміє української мови, ледве бачить і головне, що він ніколи не мав наміру та волі на дарування свого будинку будь-кому, в тому числі і відповідачу, а лише підписав документ на заміну старих правовстановлюючих документів. Іншого житла ОСОБА_1 не мав, матеріальної допомоги не потребував, переніс операцію на очах. 
 
Зазначене підтверджується відеозаписом пояснень ОСОБА_1 щодо зникнення правовстановлюючих документів на будинок. Факт нерозуміння української мови та неможливості прочитати текст підтверджується змістом довіреності від 16 грудня 2016 року, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В. В. за реєстровим № 3225. 
 
У зв`язку з похилим віком ОСОБА_4 підставу для подання позову обрав адвокат Нікіташ С. П., який недоречно послався як на підставу вимог на ту обставину, що позивач подарував будинок помилково за умови надання йому довічного утримання та догляду. Під час розгляду справи з пояснень ОСОБА_1 , відповідача та свідків відомо, що позивач не відмовлявся від допомоги в обрізці дерев та хотів бути похованим біля родичів, надав відповідачу власні кошти на пам`ятник, але поряд із цим ніколи не виявляв бажання дарувати і не дарував будинок безоплатно, а вважав, що підписує дублікати втрачених правовстановлюючих документів на житло, як йому роз`яснили ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . 
 
Таким чином, ОСОБА_2 стверджував, що ОСОБА_1 уклав договір дарування внаслідок введення його в оману відповідачем ОСОБА_3 стосовно того, що ОСОБА_1 підписує інші документи (стаття 230 ЦК України). Такі дії відповідача вважає умисними і направленими на вчинення договору дарування нерухомості на свою користь. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Подільський районний суд міста Києва рішенням від 19 грудня 2023 року позов задовольнив. 
 
Визнав недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 жовтня 2016 року ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О. С. за реєстровим № 2624. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що спірний будинок був єдиним житлом ОСОБА_1 , іншого житла він не мав. Після укладення договору дарування позивач продовжував проживати у будинку, тобто фактичного передання майна не відбулося. Оспорюваний договір дарування укладено без присутності свідків, а ОСОБА_1 мав численні захворювання, у тому числі проблеми із зором. 
 
Враховуючи похилий вік (87 років) і стан здоров`я ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що, укладаючи договір дарування частки житлового будинку, позивач помилявся щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 16 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_6 , задовольнив. 
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовив. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Апеляційний суд мотивував рішення тим, що позов про визнання правочину недійсним позивач ОСОБА_2 , який вступив у справу як правонаступник ОСОБА_1 , заявив із підстав вчинення договору дарування ОСОБА_1 внаслідок введення його в оману відповідачем ОСОБА_3 . 
 
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. 
 
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на вчинення саме відповідачем дій, внаслідок яких позивача було введено в оману щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. 
 
Лише в разі встановлення цих обставин норми статті 230 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. 
 
Однак суд першої інстанції не встановив і в оскаржуваному рішенні не навів, у чому полягав обман ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 . 
 
Так, позивач зазначав, що ОСОБА_3 увів ОСОБА_1 в оману стосовно того, що він підписує не договір дарування, а дублікати втрачених правовстановлюючих документів на житловий будинок. Дії відповідача були умисними і направленими на вчинення договору дарування нерухомості на свою користь. 
 
Водночас суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статтю 229 ЦК України та мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 вчинив правочин внаслідок помилки щодо його правової природи, прав та обов`язків сторін правочину. При цьому суд врахував похилий вік ОСОБА_1 та стан його здоров`я. 
 
Проте похилий вік та стан здоров`я первісного позивача не свідчать, що він неправильно сприйняв фактичні обставини оспорюваного правочину. 
 
Також суд першої інстанції на обґрунтування своїх висновків послався на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 та постанову Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 456/1379/19, у яких договір дарування оспорювався саме з підстав його вчинення внаслідок помилки, а не внаслідок введення дарувальника обдарованим в оману, отже, правові підстави позову і предмет доказування у зазначених справах є різними, а тому наведені постанови не є релевантними у цій справі. 
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_3 саме з підстав вчинення договору дарування внаслідок помилки. Проте правонаступник позивача ОСОБА_2 змінив підстави позову і наполягав на тому, що договір дарування укладений внаслідок обману. Тобто підстава позову була змінена свідомо, а тому суд мав розглядати позовні вимоги саме з наведених позивачем підстав. 
 
На думку позивача, обман полягав в умисних діях відповідача, які були спрямовані на обман ОСОБА_1 щодо цілі відвідування нотаріуса. ОСОБА_2 наполягав на тому, що ОСОБА_1 вважав, що він підписував у нотаріуса документи, пов`язані з відновленням втрачених правовстановлюючих документів на житловий будинок, а не договір дарування. 
 
Проте сторона позивача не надала належних і допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б свідчили про ведення ОСОБА_1 в оману відповідачем згідно зі статтею 230 ЦК України, тобто не довела факту обману, наявність умислу в діях відповідача. 
 
Крім того, зазначені доводи позивача спростовуються тим, що ОСОБА_1 08 жовтня 2016 року видавав на ім`я ОСОБА_3 довіреність, яка посвідчувалася іншим нотаріусом, для оформлення усіх необхідних документів для подальшого оформлення ОСОБА_1 договору дарування. 
 
На думку колегії суддів, подальші дії ОСОБА_1 щодо спілкування із нотаріусом, ознайомлення зі змістом договору, його підписання не залежать від дій відповідача і не можуть бути витлумачені як такі, що вчиненні внаслідок введення його відповідачем в оману. 
 
Таким чином висновки суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для визнання оспорюваного договору дарування 1/4 частини житлового будинку недійсним ґрунтуються на помилково встановлених фактичних обставинах справи, яким не надано належної правової оцінки, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано неправильно, а під час розгляду справи допущені порушення процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи в межах заявлених позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 через представника адвоката Руднєва О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 березня              2023 року у справі № 303/4871/21, від 21 червня 2023 року у справі № 643/9458/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 мотивував тим, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких  ОСОБА_1 введено в оману, і сам факт обману. 
 
Апеляційний суд не визначив обов`язкових умов для кваліфікації недійсності договору дарування за статтею 230 ЦК України, не надав будь-якої оцінки характеру та кількості умисних дій відповідача, а також обставинам відсутності у  ОСОБА_1 знань української мови, законодавства України, незалучення юриста та перекладача під час укладення договору дарування. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У грудні 2024 року ОСОБА_3 через представника адвоката Стрикаля О. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 05 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Подільського районного суду міста Києва. 
 
23 грудня 2024 року справу № 758/16033/16 передано до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Згідно з довіреністю від 08 жовтня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А. М. та зареєстрованою у реєстрі за № 663, ОСОБА_1 уповноважив  ОСОБА_3 бути його представником у відповідних органах державної влади та нотаріату з метою оформлення усіх необхідних довідок та документів для подальшого оформлення договору дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Довіреність видана на строк три роки, до 08 жовтня 2019 року (том 2, а. с. 29). 
 
22 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) укладено договір дарування 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О. С. та зареєстровано в реєстрі за № 2624 (том 1, а. с. 7-9). 
 
На момент укладення договору дарування ОСОБА_1 виповнилося 87 років і                       9 місяців (том 1, а. с. 39). 
 
Зазначений житловий будинок був єдиним житлом ОСОБА_1 і після укладання оспорюваного договору і до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) він продовжував мешкати у цьому будинку, самотужки утримував його, сплачував житлово-комунальні послуги. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. 
 
Позов у процесуальному сенсі - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється у певній, визначеній законом процесуальній формі. 
 
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава. 
 
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. 
 
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання у позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. 
 
Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. 
 
Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. 
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 позов про визнання договору дарування недійсним з підстав вчинення цього правочину внаслідок помилки (стаття 229 ЦК України). 
 
Під час розгляду справи правонаступник ОСОБА_1 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  ОСОБА_2 змінив фактичні та правові підстави позову і наполягав на тому, що договір дарування укладено внаслідок обману (стаття 230 ЦК України). 
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 
 
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. 
 
Отже, предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про визнання договору дарування недійсним, а підставу позову становлять обставини вчинення відповідачем дій, внаслідок яких дарувальника ОСОБА_1 було введено в оману щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тобто позивач ОСОБА_2 кваліфікує недійсність правочину за статтею 230 ЦК України. 
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України). 
 
Із системного аналізу положень статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
 
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. 
 
Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення       цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. 
 
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). 
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. 
 
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. 
 
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. 
 
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17 (провадження № 61-15347св19), від 01 лютого      2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня    2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23). 
 
У постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18 зазначено, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступати не можуть. У разі обману наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається неправильна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці     обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. 
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним за статтею 230 ЦК України, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення дарувальника в оману з боку відповідача під час укладення оспорюваного договору, у той час як процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок доказування наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. 
 
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційного суду про те, що обставини, викладені позивачем, не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним за статтею 230 ЦК України, оскільки дії ОСОБА_1 щодо спілкування із нотаріусом, ознайомлення зі змістом договору, його підписання не залежать від дій відповідача і не можуть бути витлумачені як такі, що вчиненні внаслідок введення його відповідачем в оману. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не визначив обов`язкових умов для кваліфікації недійсності договору дарування за статтею 230 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки суд встановив, що позивач не довів наявність усіх складових, які необхідні для визнання оспорюваного правочину недійсним з таких підстав, а саме: наявність умислу в діях відповідача; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману; наявність обману. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_1 не володів українською мовою та не знав законодавства України, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту оспорюваного договору дарування відомо, що сторони правочину засвідчили, що вільно володіють українською мовою, що дає їм можливість правильно прочитати і зрозуміти сутність цього договору, і нотаріус роз`яснив сторонам зміст статей 229-235, 358, 377, 717-722 ЦК України. 
 
Крім того, у матеріалах справи містяться й інші укладені українською мовою правочини, стороною яких був  ОСОБА_1 (в тому числі видані ним довіреності), а саме: договір про надання правової допомоги від 20 грудня 2016 року; договір на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі                         від 18 травня 2007 року; довіреність від 16 грудня 2016 року; довіреність від 08 жовтня 2016 року (том 1, а. с. 10-11, 56-59, 86; том 2, а. с. 29). 
 
У свою чергу доводи заявника про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 303/4871/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 643/9458/19, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав. 
 
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. 
 
Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі. 
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.         З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)). 
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19). 
 
Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У контексті спірних правовідносин та з урахуванням встановлених обставин справи апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
 
Загалом доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(«Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Руднєв Олег Олександрович, залишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко