ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 460/842/14-ц
провадження № 61-5378св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                 Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 
відповідачі: Львівська міська рада, ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 липня 2023 року у складі судді Швед Н. П. та постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2024 року у складі колегії суддів:           Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2014 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Рясне-Руської сільської ради, правонаступником якої є Львівська міська рада, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
 
В обґрунтування позову посилалось на те, що під час виконання робіт з інвентаризації земель Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» та державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками стало відомо про те, що на території Рясне-Руської сільської ради в смузі відведення залізниці (в межах обслуговування залізничної колії відокремленим підрозділом «Підзамчівська дистанція колії» залізниці) на 4 км + 765 м ділянки Львів - Івано-Франкове на відстані 58 м -                  60 м від осі колії розташована земельна ділянка відповідачки ОСОБА_1 , яка передана останній для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення № 549 Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 20 березня 2008 «Про передачу земель ділянки у власність», у той час коли ширина смуги відведення залізниці в даному місці становить 80 м від осі колії.
 
Площа перекриття земельної ділянки ОСОБА_1 зі смугою відведення залізниці становить 0,0423 га (часткове накладення), що підтверджується актом обстеження земельної ділянки Підзамчівської дистанції колії ДТГО «Львівська залізниця» від 09 грудня 2013 року та кадастровим планом перекриття смуги відведення залізниці на території Рясне-Руська сільської ради земельної ділянки ОСОБА_1 , який виготовлено Науково-впроваджувальною фірмою «Нові технології».
 
Тому вказане рішення Рясне-Руської сільської ради є таким, що суперечить чинному законодавству та порушує право позивача на користування наданою йому земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а відтак підлягає визнанню незаконним.
 
АТ «Українська залізниця» не відмовлялась від свого права на частину спірної земельної ділянки у розумінні статті 142 Земельного кодексу  України (далі - ЗК України) та не надавала погодження на вилучення такої.
 
Відповідно до пункту «б» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі під державними залізницями, отже, Рясне-Руська сільська рада не мала правових підстав приймати оскаржуване розпорядження про передачу земель у власність. 
 
У зв`язку із цим, АТ «Українська залізниця» просило суд:
 
визнати незаконним та скасувати рішення № 549 Рясне-Руської сільської ради від 20 березня 2008 «Про передачу земельної ділянки у власність» в частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 
 
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка була надана їй у приватну власність на підставі оскаржуваного рішення Рясне-Руської сільської ради.
 
У подальшому, 24 листопада 2014 року, позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій посилався на те, що у судовому засіданні було встановлено, що спірна земельна ділянка передана ОСОБА_1 у власність 20 березня 2008 року на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради «Про передачу земельної ділянки у власність» № 548, яким передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд загальною площею 0,2500 га, що знаходиться в селі Рясне-Руське, Яворівського району Львівської області.
 
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд:
 
визнати незаконним та скасувати рішення № 548 Рясне-Руської сільської ради від 20 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність» в частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;
 
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка була надана їй у приватну власність на підставі оскаржуваного рішення Рясне-Руської сільської ради.
 
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 06 квітня                   2021 року залучено до участі в розгляді справи в якості відповідача Львівську міську раду як правонаступника Рясне-Руської сільської ради.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 31 липня                     2023 року позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право АТ «Українська залізниця» порушено, оскільки для таких висновків мають бути надані належні і допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» звернулося до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 липня 2023 року- без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
10 квітня 2024 року AT «Українська залізниця» через засоби поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 липня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2024 року.
 
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішенняухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
17 травня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лосина О. Б. подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
08 травня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року касаційне провадження у справі зупиненодо закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23).
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року касаційне провадження у справі поновлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що у приватній власності відповідачки ОСОБА_1 перебуває житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 лютого 2008 року               № 17874664, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 лютого 2008 року серії НОМЕР_1 та технічним паспортом на житловий будинок від 05 лютого 2008 року.
20 березня 2008 року Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області було прийнято рішення № 548 «Про передачу земельної ділянки у власність», на підставі якого передано ОСОБА_1  у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,2500 га, що знаходиться в селі Рясне-Руське Яворівського району Львівської області.
На підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 20 березня 2008 року № 548 відповідачці ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯД                         № 476350 від 12 жовтня 2010 року, відповідно до якого вона є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4625887500:04:0:01:0649, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Згідно опису меж даного державного акту від літери А до літери Б вказана земельна ділянка межує із землями загального користування (дорога).
Рішенням виконкому Яворівської районної Ради депутатів трудящих від                          17 грудня 1976 року № 473 діду ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було надано спірну земельну ділянку під забудову житлового будинку та допоміжних будівель в               с. Рясне-Руська в розмірі 0,12 га.
У 1976 році районним архітектором було погоджено план земельної ділянки, відведеної ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Яворівської районної Ради депутатів трудящих від 17 грудня 1976 року № 473.
17 грудня 1976 року представником технічного бюро при районному архітекторі ОСОБА_3 складено акт про те, що згідно рішення виконавчого комітету Яворівської районної Ради депутатів трудящих від 17 грудня 1976 року № 473 було проведено в натурі відведення земельної ділянки загальною площею  1200 кв.м, розміщеної в с.Рясна-Руська в користування ОСОБА_2 .
01 серпня 1989 року ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_1 , половину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться в селі Рясне-Руське Яворівського району Львівської області і розташованих на присадибній земельній ділянці земель колгоспу «Нове життя», що підтверджується договором дарування від 01 серпня 1989 року, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Рясне-Руської сільської Ради народних депутатів Яворівського району Львівської області та зареєстровано в реєстрі за № 14.
У подальшому, після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , відповідачка    ОСОБА_1 успадкувала вищевказаний житловий будинок.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не у повній мірі. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (див. пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі                           № 469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня                      2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня                      2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55)).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
У справі, яка переглядається, АТ «Українська залізниця» звернулось до суду з позовом про визнання незаконним і скасування рішення міської ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, з посиланням на те, що належна на праві власності ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером 4625887500:04:0:01:0649 частково накладається на земельну ділянку, належну позивачу. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі                  № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, що визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11 червня 2024 року у справі  № 925/1133/18, пункт 143).
Оскаржуване рішення № 548 Рясне-Руської сільської ради від 20 березня                  2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність» в частині надання                 ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вичерпало свою дію виконанням, а тому визнання цього рішення незаконним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним                          (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада                     2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08 серпня 2023 року у справі                       № 910/5880/21 (пункт 53)). 
Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novitcuria - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачці передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, то у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі                                     № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
З урахуванням наведеного, вимоги про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, тобто не є належним та ефективним способом захисту. Належним способом захисту позивача є віндикаційний позов.
Такий позов у цій справі не заявлено.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня                              2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).
Тому у задоволенні позовних вимог АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.
Суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позовних вимог, однак помилились з мотивами такої відмови. Тому рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду належить змінити в частині мотивів такої відмови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України суд змінює рішення, якщо воно переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Враховуючи, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилились щодо мотивів такої відмови, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміну рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду й викладення їх мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд змінює рішення судів попередніх інстанцій, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 141, 270, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.
 
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 31 липня                       2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                             А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов