ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року	Львів	Справа № 500/7443/24 пров. № А/857/2646/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Гінди О.М., Ніколіна В.В., 
при секретарі судового засідання:                     Прачук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі №500/7443/24 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Акціонерне товариство «Укртрансгаз» про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя першої інстанції – Мандзій О.П., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного тексту – 27.12.2024),-

В С Т А Н О В И В :

Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» (далі ПАТ «Тернопільгаз», позивач) звернулось до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відділ, відповідач), третя особа акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі АТ «Укртрансгаз»), в якій просить: визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Відділу Заєць Тетяни Ігорівни про стягнення з ПАТ «Тернопільгаз» на користь Відділу 141990,59 грн виконавчого збору у виконавчому провадженні №76720624 (справа №921/173/18).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що АТ «Укртрансгаз» 03.12.2024 звернулося до Відділу із заявою від 02.12.2024 №1001ВИХ-24-7311 про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу №921/173/18, виданого 23.04.2024 Господарським судом Тернопільської області. Наступного дня 04.12.2024, АТ «Укртрансгаз» до органу стягнення було подано заяву від 04.12.2024 за №1001ВИХ-24-7419 про повернення цього наказу стягувачу. Таким чином, станом на 04.12.2024 мали місце обставини, які виключали підстави для відкриття виконавчого провадження, так як стягувач 04.12.2024 подав заяву про повернення наказу. Не зважаючи на вказані обставини, та отриманням органом стягнення 04.12.2024 заяви про повернення наказу, а отже необхідність вчинення дій щодо його повернення, заступника начальника Відділу Заєць Т.І., через день після отримання відповідної заяви про повернення (06.12.2024) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 76720624 щодо виконання наказу та постанову про стягнення з ПАТ «Тернопільгаз» на користь органу стягнення 141990,59 грн виконавчого збору, виходячи із залишку не погашеного судового збору в розмірі 1419905,85 грн у справі №921/173/18.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни про стягнення виконавчого збору від 06.12.2024 № 76720624. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що  останнє є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню з огляду на те, що при його ухваленні суд першої інстанції допустив неправильне застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що після отримання виконавчого документа у строки, встановлені Законом № 1404- VIII, державний виконавець зобов`язаний прийняти рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання або про відкриття виконавчого провадження. Вчинення будь-яких інших дій державним виконавцем в даному випадку Законом № 1404-УШ не передбачено.
При надходженні виконавчого документа державний виконавець перевіряє його на відповідність вимогам статті 4 Закону №1404- VIII та у випадку відповідності вимогам зазначеної статті відкриває виконавче провадження.
Оскільки, виконавчий документ повністю відповідав вимогам, а тому підстави для повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання були  відсутні.
Таким чином, з аналізу вищезазначених норм Закону №1404-УШ слідує, що державний виконавець, якщо виконавчий документ відповідає усім вищезазначеним вимогам та його пред`явлено до виконання у межах встановленого законом строку і до відділу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення, відповідно до статті 26 Закону №1404-УШ зобов`язаний: прийняти цей виконавчий документ до виконання та не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа винести постанову про відкриття виконавчого провадження.
Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 3, 4, 24-27 Закону №1404-УШ державним виконавцем цілком правомірно винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору ВП № 76720624.
У зв`язку із надходження від АТ «Укртрансгаз» заяви про повернення виконавчого документа, державним виконавцем відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-УШ 06.12.2024 винесено постанову, якою наказ № 921/173/18, виданий 23.04.2024 Господарським судом Тернопільської області було повернуто стягувачу.
Системний аналіз викладених правових норм, надає підстави стверджувати, що повернення виконавчого документа за заявою стягувача можливе лише за умови відкритого виконавчого провадження та надання відповідного статусу стягувачу.
Однак, незважаючи на вищевикладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 06.12.2024 №76720624, оскільки, на думку суду, були відсутні правові підстави для відкриття виконавчого провадження за «відкликаною» стягувачем заявою.
Крім цього, апелянт вказує на те, що Закону України «Про адміністративну процедуру» не поширюється на вказані правовідносини.
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду  справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в  задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без  змін.          
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що Господарським судом Тернопільської області 23.04.2024 видано наказ на виконання постанови Західного апеляційного господарського суду від 27.03.2024 у справі №921/173/18 про стягнення з ПАТ «Тернопільгаз» на користь АТ «Укртрансгаз» 283838,05 грн заборгованості за послуги балансування обсягів природного газу за період з квітня по листопад 2017, січень 2018; 3320956,82 грн 82 3% річних; 10746 692,40 грн пені; 7880 460,33 грн інфляційних втрат та 1892256,53 грн судового збору.
03.12.2024 АТ «Укртрансгаз» звернулося до Відділу із заявою від 02.12.2024 №1001ВИХ-24-7311 про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Тернопільської області №921/173/18 від 23.04.2024. Заява зареєстрована відповідачем 03.12.2024 за №205574-33-24.
04.12.2024, наступного дня, АТ «Укртрансгаз» звернулося до Відділу із заявою від 04.12.2024 за №1001ВИХ-24-7419 про повернення наказу стягувачу. Заява зареєстрована відповідачем 04.12.2024 за №206956-33-24.
06.12.2024 державним виконавцем Відділу винесено:
постанову про відкриття виконавчого провадження №76720624 з примусового виконання наказу Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/173/18 від 23.04.2024;
постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 141905,08 грн в рамках виконавчого провадження № 76720624;
постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 76720624;
постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.
Не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті ч.2 ст.2 КАС України.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII.
Згідно зі статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Пунктом 1 статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон №1403-VIII).
Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За приписами ч.1, 2, 4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
При цьому, п.6 ч.5 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Аналізуючи зазначені положення Закону України «Про виконавче провадження», можна дійти висновку, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, - пов`язується саме з початком примусового виконання. 
Останнє державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження, державний виконавець виносить постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору в розмірі, встановленому ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», яка підлягає стягненню.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами ч.5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.
Як уже зазначалось судом вище, 06.12.2024 державним виконавцем за заявою стягувача від 02.12.2024 відкрито виконавче провадження №76720624 з примусового виконання наказу Господарського суду Тернопільської області у справі №921/173/18 від 23.04.2024.
Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, 06.12.2024 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 141905,08 грн в рамках виконавчого провадження № 76720624.
Водночас до відкриття 06.12.2024 виконавчого провадження, на адресу Відділу надійшла заява від 04.12.2024 про повернення наказу стягувачу, яка зареєстрована відповідачем 04.12.2024. Вказані обставини підтверджені сторонами у справі.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява №40450/04).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №826/13000/18 зазначено, що правова процедура («fair procedure» - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.
Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.
Згідно із практикою ЄСПЛ  принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії».
Колегія суддів не заперечує того, що  нормами Закону України «Про виконавче провадження» не врегульоване питання щодо дій виконавця у випадку надходження до нього заяви від стягувача про повернення виконавчого документа до винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.
Водночас, норми Закону України «Про виконавче провадження», чітко визначають, що  виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, що відповідно зроблено не було.
Отже, колегія суддів  апеляційного суду зауважує, що станом на 06.12.2024, після подання стягувачем 04.12.2024 заяви про повернення виконавчого документа, були відсутні підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження № 76720624.
Апелянт вказує на те, що повернення виконавчого документа за заявою стягувача можливе лише за умови відкритого виконавчого провадження.
Однак апеляційний суд із такими доводами не погоджується, оскільки такий висновок не містить жодних посилань на норми Закону України «Про виконавче провадження».
Щодо покликань суду першої інстанції на норми Закону України «Про адміністративну процедуру», то апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що вказаний закон не поширюється на спірні правовідносини, що прямо визначено п.2 ч.2 ст. 1 цього Закон, тому  відповідно і за аналогією такий не може бути застосований. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У цій справі, судом надається оцінка оскаржуваному рішенню відповідача, яке прийняте останнім саме з тих мотивів, що були предметом перевірки на підставі досліджених у справі доказів та з урахуванням доводів та заперечень сторін  саме щодо цих доказів та обставин.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є контроль за законністю прийняття рішень.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що постанова  від 06.12.2024р. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №76720624 вказаним вище критеріям не відповідає, тому є протиправною та підлягає скасуванню, а адміністративний позов задоволенню з наведених вище підстав.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України – залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у справі №500/7443/24 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін	
Повний текст рішення складено 19.03.2025