КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 761/19919/24                                 Головуючий у суді першої інстанції   -  Притула Н.Г.
Номер провадження № 22-ц/824/5810/2025                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2025 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач),          Кашперської Т.Ц.,           Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року ТОВ «ФК «Еліт фінанс»звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відповідно до якого просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 63961,44 грн. та судові витрати. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 жовтня 2017 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої АТ «Альфа-Банк» встановив відповідачу кредитний ліміт у розмірі 200 000 грн зі сплатою 24% річних за користування останнім.
Як зазначає позивач, АТ «Альфа-Банк» виконав умови кредитного договору та встановив відповідачу кредитний ліміт, надав грошові кошти в розпорядження відповідача. В свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість яка станом на 20 вересня 2021 року становить 63961,44 грн.
20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено Договір факторингу №3, відповідно до якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» отримало право вимоги за вказаним кредитним договором укладеним з ОСОБА_1 .
Так як відповідач не виконує належним чином умов договору та не повертає грошові кошти, а тому позивач звернувся до суду із позовом для захисту порушеного права.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт фінанс» заборгованість за кредитним договором від 30 жовтня 2017 року в розмірі 63 961,44 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн та 3 028 грн судового збору.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яка мотивовано тим, що період заборгованості за яку позивач просить стягнути коши, розрахований з 2017 року по 2021 року. Отже з моменту укладення договору факторингу з АТ «Альфа банк» 20 вересня 2021 року позивач знав про порушене право за період 2017 по 2020 роки. Таким чином вважає, що товариство повинне було звернутись до суду за захистом порушеного права в строк визначений чинним законодавством України, проте оскільки ТОВ «ФК «Еліт фінанс» подало позовну заяву лише у травні 2024 року, вважає, що позовна заява подана з пропущеним строком позовної давності. 
Вказує, що у відзиві на позовну заяву він звертав увагу на аналогічну правову позицію Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 грудня 2015 року  у справі 6-249цс15, від 02 листопада 2016 року у справі 759/11503/14, а також у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року № 6-1191св18. Також просив застосувати строк позовної давності.
Звертає увагу суду на той факт, що позивач не представив достовірних та допустимих доказів на підтвердження переходу до нього права вимоги до відповідача за цим кредитним договором. 
У матеріалах справи відсутній відповідний Акт приймання-передачі кредиторських вимог від первісного кредитора АТ «Альфа Банк» до ТОВ «ФК «Еліт фінанс» та докази оплати за договором факторингу, а тому позивач не довів що до нього перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем. 
Так, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2017 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.
Згідно Паспорту споживчого кредиту від 30 жовтня 2017 року, підписаного відповідачем, сторони узгодили умови надання кредиту, а саме: ліміт кредиту - 30 000 грн; строк кредитування - 12 місяців з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк; процентна ставка - 24% річних.
АТ «Альфа Банк» свої зобов`язання за Договором виконав належним чином та надав в розпорядження відповідача грошові кошти, про що свідчать виписки по рахунку ОСОБА_1 .
Разом із позовною заявою позивачем також було надано розрахунок заборгованості за договором відповідно до якого станом на 20 січня 2021 року існує заборгованість в загальному розмірі 63 961,44 грн: заборгованість за тілом кредиту - 56 362,25 грн, заборгованість за відсотками - 6 369,27 грн, овердрафт - 1 229,92 грн.
20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено Договір факторингу №3, відповідно до якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» отримало право вимоги за кредитним договором №ССNG-630774157 від 30 жовтня 2017 року, укладеним з ОСОБА_1 в загальному розмірі 63 961,44 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором   є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону,  виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 30 жовтня 2017 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. (а.с. 5)
Паспорт споживчого кредиту надавався для ознайомлення відповідачу, та він погодився з ним, про що свідчить його підпис. Вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами (а.с. 6).
Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку за період з 30 жовтня 2017 року по 08 квітня 2024 року (а.с. 18-23).
З виписки вбачається, що ОСОБА_3 активно користувався платіжною карткою World Debit Mastercard  № НОМЕР_1 , робив покупки, знімав готівку. В останнє з картки було зняття готівки 23 січня 2019 року та поповнення рахунку 26 лютого 2020 року.
Отже, колегією суддів установлено, що Банк надавав, а позичальник користувався протягом вищевказаного періоду кредитними грошима, отже, фактичні дії сторін кредитного договору свідчать про здійснення його пролонгації.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.
Тобто, загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, від 6 листопада 2023 року № 734/2023, 5 лютого 2024 року № 49/2024, від 6 травня 2024 року №271/2024, від 23 липня 2024 року №469/2024 воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, включно до 09 листопада 2024 року.
Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (27 травня 2024 року), в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України.
Враховуючи викладене, оскільки відповідач не сплатив заборгованість за спірним кредитним договором, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності.
Колегія суддів апеляційного суду відхиляє посилання апелянта, що матеріли справи не містять жодних доказів на підтвердження сплати коштів за передачу права вимоги згідно договору факторингу.
Так, звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилався на те, що 20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 3 відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» передав (відступив) ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а товариство прийняло належні банку права вимоги до боржників, вказаних у Додатку № 1-1 до договору факторингу (а.с. 8-12).
Відповідно до п. 2.3 вказаного договору факторингу сторони погодили, що право вимоги вважається відступленим Фактору з дати оплати Фактором Ціни Прав Вимоги відповідно до п 4.2 цього Договору. В дату здійснення оплати Фактором ціни прав вимоги відповідно до п 4.2 цього Договору Сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру Боржників, за формою встановленою в Додатку № 2 до цього Договору.
До суду першої інстанції позивачем надано докази оплати АТ «Альфа-Банк» ціни права вимоги позивачем (а.с. 17), а також долучено акт приймання-передачі реєстру боржників (а.с.16), таким чином, позивачем доведено факту переходу до нього права вимоги за договором кредиту укладеним між АТ «Альфа банк» та ОСОБА_1 .
Крім того, за обставинами справи, ОСОБА_1 не оскаржував договір факторингу №3 від 20 вересня 2021 року в частині відступлення права вимоги за її кредитним зобов`язанням, а тому з урахуванням презумпції правомірності правочину, колегія суддів вважає, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за цим договором не суперечить статті 514 ЦК України, а тому суд першої інстанції правомірно вважав права позивача порушеними та наявними підстави для стягнення з відповідач заборгованості.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та не можуть свідчити про його незаконність.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
 
Судді : 
 
              _______________                ________________                 ______________
               М.А.Яворський                 Т.Ц.Кашперська                   В.О.Фінагеєв