ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/798/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/6102/24 Категорія: 301030300 	Демчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 травня 2025 року                                                                                                  м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар	Любченко Т.М. 	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2025 (повний текст складено 21.02.2025, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за позовом адвоката Драченка Владислава Вікторовича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

у липні 2024 року адвокат Драченко В.В., який діє в інтересах  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,обґрунтовуючи тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.09.2014 до 09.07.2024, в якому, за спільні кошти ними були придбано автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 . Також, 09.04.2012 між відповідачем та Черкаським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір № 7 ВК на будівництво житла, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на суму 230 256,00 грн строком на дванадцять років.
Право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 набув 24.07.2013, тобто до укладення шлюбу, а тому нерухомість є його особистою приватною власністю. Однак, впродовж понад десяти років, сплата кредитних коштів за вказане житло відбувалась за рахунок сімейного бюджету сторін.
Починаючи з вересня 2014 року по грудень 2023 року, сторонами спільно сплачено 233 860 грн обов`язкових кредитних платежів та процентів. 
За наведених підстав представник позивача просив суд, з врахуванням поданої 13.11.2024 заяви про зменшення позовних вимог, визнати спільним майном подружжя автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та здійснити його поділ наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості автомобіля Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , в розмірі 146 996,20 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 116 930,00 грн., як 1/2 частину виплачених за період з вересня 2014 року до грудня 2023 року кредитних коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2025 позов у справі задоволено та ухвалено визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Chery Tiggo 2, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , та залишити його у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку в спільному майні в сумі 146996, 20 грн., 116930 грн., як 1/2 частину виплачених за період з вересня 2014 року до грудня 2023 року кредитних коштів на придбання квартири АДРЕСА_3 та 10673,21 грн. судових витрат, а всього 274599,21 грн.
Стягуючи грошову компенсацію сплачених кредитних коштів суд першої інстанції вказав, що у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той з подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилися на виконання кредитного зобов`язання.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації, відповідач21.03.2025 засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати у вказаній частині та залишити без задоволення відповідні позовні вимоги, а також стягнути з позивача на його користь половину понесених судових витрат в розмірі 2836,60 грн та витрати за сплачений судовий збір в розмірі 3495,65 грн.
Вказує, що судом зовсім не було враховано його скрутний фінансовий стан, в який його ввела позивач, адже після розірвання шлюбу вона проживає в належній відповідачу квартирі з дітьми, на утримання яких він сплачує аліменти у розмірі 1/3 частини доходу, комунальні платежі не сплачує, при тому що відповідач кожного місяця виплачує власні кошти за іпотеку і надалі.
Вважає, що волевиявлення позивача про те, що він повинен сплатити впродовж десяти років кошти, які витрачені за квартиру, в першу чергу суперечить його інтересам та інтересам дітей, які успадкують вищезазначену квартиру. Зазначає, що вимога позивача про стягнення з нього частини виплачених кредитних коштів на придбання квартири є не рівноцінна по відношенню до нього. Також судом не було враховано всі обставини набуття квартири, адже кошти для внесення першого внеску за неї було надано матір`ю відповідача.
До грудня 2022 року кредитними картками відповідача розпоряджалася позивач, яка брала кредити на купівлю техніки та ремонт, які відповідач по сьогоднішній день платить з великими відсотками та з певними перекредитуваннями, тому з його заробітної плати не залишається майже нічого для елементарного фізичного проживання, при тому що за рішенням суду він має повернути колишній дружині компенсацію сплачених ним же кредитних коштів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача проти її вимог заперечив та зазначив про законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції по суті спору у справі.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи апеляційні доводи та вимоги скаржника, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в цій справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації вартості 1 / 2 частини виплачених кредитних коштів на придбання квартири.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.09.2014 до 09.07.2024 року. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.07.2024 року шлюб розірвано (справа №711/4415/24).
09.04.201 між Черкаським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №7 ВК (власні кошти Фонду).
Відповідно до розділу 1 договору Фонд надає Позичальнику кредит на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 230256 грн., строком повернення 360 місяців починаючи з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника відповідно до цього договору. Кредит за цим Договором надається на будівництво житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51.17 кв. м., згідно з договором про будівництво житла від 29.03.2012 р. №35, укладеним між Позичальником та Забудовником ТОВ «Черкасизалізобетонбуд».
Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2012, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі наказу департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради №458-08 від 26.09.2012 року.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 набув право власності на вказану квартиру до укладення шлюбу з позивачем, вказана квартира є його особистою приватною власністю.
Позивач стверджує про те, що впродовж понад десяти років сплата кредитних коштів за вказане житло відбулась за рахунок сімейного бюджету сторін. З цих підстав вона просить стягнути компенсацію вартості своєї частки сплачених коштів.
Правовідносини, які виникли між сторонами на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Вирішуючи спір, колегія суддів враховую те, що квартира АДРЕСА_3 є особистою власністю відповідача, оскільки набута ним у власність до початку реєстрації шлюбу з позивачем та за кошти, отримані за кредитним договором, за яким у позивача не виникло жодних зобов`язань.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).
Кредитний договір є двостороннім, оскільки породжує обов`язок кредитодавця надати кредит та обов`язок позичальника його повернути, та сплатити проценти за користування ним.
Сплата ОСОБА_2 частини коштів за кредитним договором, укладеним для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладено між фондом та відповідачем не в період проживання сторін у шлюбі. Тому зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло лише у ОСОБА_2 . Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, проте частина кредитного боргу сплачена подружжям у шлюбі, не має право ані на компенсацію частки вартості нерухомого майна, ані на певну частку нерухомості.
У разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той з подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання.
До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12.06.2023 у справі № 712/8602/19.
Отже, за час проживання сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя фактично частково було сплачено зобов`язання відповідача за вказаним вище кредитним договором, отже позивач має право на повернення їй 1/2 частини сплачених за вказаний період коштів, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині.
Аргументи скаржника про те, що кошти для внесення першого внеску на придбання квартири надано його матір`ю апеляційний суд відхиляє, адже у даній справі вирішується питання щодо компенсації частини сплачених коштів за кредитним договором під час перебування сторін у шлюбі.
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що саме він сплачує комунальні платежі, оскільки така сплата є його обов`язком як власника квартири і питання про компенсацію сплати боргових зобов`язань за комунальні послуги у цій справі не вирішується. Так само як і підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині не є обов`язок відповідача по сплаті його кредитних зобов`язань по іншим договорам кредиту та аліментів на утримання дітей.
Вимоги апеляційної скарги про стягнення з позивача на користь відповідача половини понесених ним судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а відтак немає законодавчих підстав здійснювати пропорційний розподіл судових витрат.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2025 у цій справі слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує (незалежно від клопотань учасників судового розгляду): чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуті та належним чином підтвердженні понесені нею витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2025 у цій справі – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн. в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 21.05.2025.

Суддя-доповідач                 

Судді