ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1464/24  Номер провадження 22-ц/814/2085/25	Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника позивача – Берегун Т.М., представника відповідача – адвоката Головненка Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Полтаваобленерго»
на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року, постановлене суддею Миркушіною Н.С. (повний текст складено 05 лютого 2025 року), 
у справі за позовом Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в:
13.06.2024 АТ «Полтаваобленерго» звернулося в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що здійснює діяльність з розподілу електричної енергії, у тому числі, на об`єкті споживача ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , о/р № НОМЕР_1 . 
Зазначає, що ОСОБА_1 приєднався до умов договору про надання послуг з розподілу електричної енергії на умовах діючого договору про користування електричною енергією №36441 від 22.04.2005, шляхом сплати за рахунками у січні 2019 року, а також на тих підставах, що продовжував споживати електричну енергію. 
16.03.2024 при перевірці указаного об`єкту працівниками Хорольської дільниці Лубенської об`єднаної філії АТ «Полтаваобленерго» виявлено порушення ОСОБА_1 п.8.2.4, підпункт 7 п.8.4.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії, що полягало у самовільному підключенні електропроводки до електричної мережі, що не є власністю оператора системи - поза розрахунковим засобом обліку електроенергії з порушенням схеми обліку.
Виявлене порушення зафіксовано працівниками Хорольської дільниці Лубенської об`єднаної філії АТ «Полтаваобленерго», шляхом оформлення бланку Акту про порушення №00012210 від 16.03.2024 у двох екземплярах, один із яких вручено споживачу особисто. До цього Акту була складена схема та вилучено речові докази за відповідним актом, проводилися заміри перерізу проводу, про що є відмітка у додатках до Акту про порушення.
Акт №00012210 про порушення Правил призначений до розгляду комісією на 03.04.2024. Споживач не був присутній на засіданні комісії з розгляду акту про порушення споживачем ПРРЕЕ, що не перешкоджає його розгляду. 
Наголошує, шо комісія ОСР налічувала 3 особи, протокол викладено письмово, а споживач повідомлений більше ніж за 7 днів до засідання комісії по розгляду акту. 
Позивачем 03.04.2024 за результатами розгляду акту на засіданні комісії встановлено причетність споживача до порушення Правил та зазначено відомості щодо обсягу та вартості необлікованої електричної енергії. Також комісією проведено розрахунок визначення обсягу та вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення споживачами ПРРЕЕ у відповідності до вимог Розділу 8.4.Правил, на суму 129 670,80 грн.
Копія указаного протоколу, розрахунку, рахунку на оплату нарахованої суми направлено відповідачу поштою листом від 03.04.2024 вих. №14.2.2/1387, який вручено адресату 11.04.2021, що підтверджується повідомленням про отримання №3780099128670.
13.05.2024 відповідачу надіслано претензію, яка ним залишена без належного реагування. Із підстав викладеного позивач просить захистити порушено право та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Полтаваобленерго» вартість електричної енергії, необлікованої унаслідок порушення споживачем ПРРЕЕ у розмірі 129 670,80 грн., а також втрати зі слати судового збору, які склали 3028,00 грн.
       Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 31.01.2025 у задоволенні позову АТ «Полтаваобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення вартості електричної енергії, необлікованої унаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії - відмовлено.
       Стягнуто з АТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн.
       Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами споживання/крадіжки електроенергії, оскільки в акті про порушення зазначено про відсутність у розетці напруги, що виключає підстави існування правопорушення та вини ОСОБА_1 , який із 2013 року не є власником відповідного домоволодіння.
       При постановленні рішення в частині стягнення правничих витрат, понесених відповідачем, районний суд, керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача правничих витрат у сумі 25 000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості, а також буде співмірним зі складністю справи. 
Позивач із рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд застосував Правила користування електричною енергією для населення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 №1357, які втратили чинність 26.06.2018. Наведене порушення норм матеріального права у відповідності до позиції Верховного Суду у справі №553/2170/19 від 01.02.2023 є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
Наголошує, що у відповідності до редакції ПКЕЕН від 07.02.2012, з подальшими змінами, за п.42 Правил в обов`язки споживача входить не пізніше ніж за 7 днів до припинення користування електричною енергією у квартирі або на іншому об`єкті письмово повідомити енергопостачальника про розірвання договору та розрахуватися за спожиту електричну енергію, включаючи день виїзду. 
Усупереч викладеному відповідач письмово не повідомляв позивача про розірвання договору №36441 від 22.4.2005, а тому зважаючи на п.42 ПКЕЕН він виконує усі обов`язки споживача по о/р № НОМЕР_1 .
Доводить, що позов пред`явлено до належного відповідача ОСОБА_1 , який є власником спірного домоволодіння, що підтверджується Інформаційною довідкою №381890682 від 06.06.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої позивачем за даними індивідуального податкового номеру відповідача.
Наголошує, що до подачі позову в суд не був обізнаний про зміну власника домоволодіння, а тому районний суд установивши, що наразі його власником є ОСОБА_2 , допустив порушення норм процесуального закону, оскільки не залучив його до участі у справі в якості третьої особи. 
Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_1 з 2013 року, тобто майже 11 років, приховував від позивача той факт, що продав будинок своєму неповнолітньому онуку, інтереси якого при укладенні договору купівлі-продажу представляла дочка відповідача - адвокат Тимошенко Г.С. Таким чином позивач не міг жодним іншим способом дізнатися персональні дані нового власника будинку, крім як із тексту договору, який сторона відповідача приховувала від підприємства. 
Просить врахувати, що згідно діючих ПРРЕЕ, зокрема, п.1.3., ініціатором укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки є споживач. При цьому, у справі, що переглядається, фактично будинок не вибув за межі його володіння родиною. 
Зазначає, що п.8.2.5. ПРРЕЕ не містить такої вимоги, за якої позивач мав перевірити хто є власником будинку, після чого направити запрошення на засідання комісії цьому власнику та з власної ініціативи виставити рахунок новому власнику. 
Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд повинен був керуватися доктриною «заборони суперечливої поведінки», необхідність застосування якої визначена Верховним Судом у постанові від 17.11.2018 у справі №911/205/18.
Наполягає на тому, що у даному випадку мала місце суперечлива поведінка ОСОБА_1 , яка проявилася у тому, що він споживав для власних потреб електричну енергію, користувався пільговою знижкою у її оплаті до липня 2020 року, проігнорувавши свій обов`язок розірвати договірні відносини та умисно не повідомивши про зміну власника.
Зазначає, що відмовляючи позивачу у стягненні з ОСОБА_1 вартості необлікованої електроенергії, районний суд керувався п.53 ПКЕЕН у редакції до 23.08.2016, який втратив чинність 26.06.2018. Натомість, за абз. 1 п.53 зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №591 від 23.08.2016, вже не було вимог щодо складання акту лише у присутності власника будинку. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №916/2504/18 від 06.02.2020, №916/1385/17 від 27.03.2018, №914/2510/17 від 04.07.2018, яку безпідставно не застосував до спірних правовідносин суд першої інстанції. 
Звертає увагу, що ОСОБА_1 без жодних зауважень та не повідомляючи про зміну власника, підписав акт зміни лічильника від 12.03.2016, а також акт про порушення №00012210, тим самим визнав себе споживачем і власником будинку. Наведене, на думку позивача, також підтверджується довідкою ТОВ «Полтаваенергозбут» з якої убачається, що до серпня 2020 року по особовому рахунку надходили кошти на відшкодування пільги за спожиту ОСОБА_1 електроенергію. 
Детально цитуючи зміст постанови Верховного Суду від 01.02.2023 у справі №553/2170/19 доводить, що якщо Акт підписаний особою, що допустила до перевірки, Порядок розгляду актів про порушення ПРРЕЕ комісією, визначений п.8.2.6. глави 8.2. Розділу VIII ПРРЕЕ, позивачем дотримано. Тоді як присутність споживача чи уповноваженої ним особи на засіданні комісії є правом, а не обов`язком. 
Вважає, що суперечлива поведінка відповідача ОСОБА_1 є підставою для притягнення його до відповідальності за порушення ПРРЕЕ як споживача електричної енергії. Тоді як позивач був свідомо введений в оману відповідачем, який не будучи зареєстрований за відповідною адресою, і не являючись власником будинку, отримував пільгову знижку в оплаті за спожиту електричну енергію саме по місцю знаходження майна, яке йому не належить.
Вважає, що районний суд не надав належної оцінки наявним у справі письмовим доказам та показанням свідків, які суду підтвердили, що на момент перевірки у безоблікову розетку були включені два струмоприймачі, але самі прибори буди відключені. При цьому районний суд не обґрунтував в чому полягає зацікавленість свідків.. 
Указує на суперечливу позицію суду, який не вважає ОСОБА_1 споживачем, при цьому досліджує абонентську книжку, за змістом якої саме останній сплачує за спожиту електроенергію.
Вважає відсутніми підстави для стягнення на користь відповідача понесених ним правничих витрат, оскільки при зверненні в суд із відзивом на позовом ним не було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми правничих витрат. Тобто фактично сторона відповідача не заявила у першій процесуальній заяві, що взагалі планує якісь витрати. 
Звертає увагу суду, що договір про надання правової допомоги не обмежується представництвом адвокатом інтересів клієнта у цій справі, тоді як заявлений до стягнення розмір правничих витрат не відповідає обсягам фактично наданої правової допомоги та є не співмірним зі складністю справи.
Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 28.03.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду.
09.04.2025 представником відповідача - адвокатом Головненко Д.О. подано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. 
23.04.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Головненка Д.О. про розподіл судових витрат, постановивши до стягнення з АТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 25 000,00 грн.
05.05.2025 позивач надав апеляційному суду додаткові пояснення, у яких підтримав доводи апеляційної скарги, а витрати відповідача на правову допомогу в суді апеляційної інстанції покласти на самого відповідача.
У суді апеляційної інстанції представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторінта перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 22.04.2005 між Хорольською філією ВАТ «Полтаваобленерго» та ОСОБА_1 укладено договір №36441 про користування електричною енергією, за яким енергопостачальник взяв на себе зобов`язання надійно постачати власними мережами споживачу електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до потужності 2 кВт електроустановок споживача з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості. Споживач зобов`язується своєчасно здійснювати оплату за спожиту електричну енергію за обумовленими тарифами на умовах цього договору.
Цей договір укладено на 3 роки, він набирає чинності з дня підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна зі сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення (п.9.1. договору).
Строк дії договору припиняється у разі припинення права власності чи права користування споживача на даний об`єкт (п.9.4. договору)./а.с.10-11 т.1/
12.02.2016 ПАТ «Полтаваобленерго» складено Акт №10 виконаних робіт по заміні розрахункового засобу обліку, збереження пломб та технічної перевірки стану засобу обліку електричної енергії, схеми його підключення та дооблікової електропроводки споживача ОСОБА_1 /а.с.25 т.1/
16.03.2024 о 13-53 год. представниками Хорольської дільниці Лубенської об`єднаної філії АТ «Полтаваобленерго», в присутності власника ОСОБА_1 , складено Акт №00012210 про порушення, яким встановлено порушення п.8.2.4, пп.7 п.8.4.2. ПРРЕЕ - самовільне підключення електропроводки до електричної мережі, що не є власністю оператора системи - поза розрахунковим засобом обліку електроенергії з порушенням схеми обліку. Самовільне підключення виконана прихованою ст. проводкою на горищі будинку на окрему розетку у будинку, що призвело до несанкціонованого відбору електроенергії. Виявити порушення при контрольному огляді можливості не було. При включенні в дану резетку лічильний механізм лічильника не враховує електричну енергію, диск не обертається, покази електролічильника не змінюються. 
В Акті про порушення зазначено, що комісія оператора системи з розгляду складеного акту буде проводити засідання 03.04.2024 о 09-00 год. за адресою: АДРЕСА_2 .
З Актом про порушення ознайомлений та згоден споживач ОСОБА_1 , що підтверджується його підписом, зауважень до складеного акту не має. До акту про порушено додано схему електропостачання споживача./а.с.19-20 т.1/
16.03.2024 представниками оператора системи розподілу в присутності споживача ОСОБА_1 , складено Акт про пломбування речового доказу, а саме: зразки дроту, а також здійснено вимір зразка дроту, про що складено відповідний акт./а.с.20, 21 т.1/
03.04.2024 проведено засідання комісії по розгляду акту про порушення споживачем ПРРЕЕ, за відсутності споживача, та прийнято рішення: провести нарахування за період 366 днів з 16.03.2023 по 16.03.2024 згідно з пунктом №7 п.п.8.4.2. та за формулою №8 глави 8.4. ПРРЕЕ «Визначення обсягу та вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення ПРРЕЕ». Всього підлягає до сплати: за необліковану активну електроенергію - 129670,80 грн.; за необлікований обсяг електроенергії - 18551 кВт.год. Протокол направлено споживачу рекомендованим листом вих. №14.2.2/1387./а.с.22-23 т.1/
11.04.2024 ОСОБА_1 отримав вимогу АТ «Полтаваобленерго» про сплату рахунку./а.с.26 т.1/
Із матеріалів справи також убачається та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 03.03.2011 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований адресою: АДРЕСА_3 ; підстава: свідоцтво про право власності, НОМЕР_2 , видане 24.02.2011 виконавчим комітетом Новоараміміської сільської ради./а.с.14 т.1/
17.05.2013 право власності на указаний житловий будинок набуто ОСОБА_2 ; підстава: договір купівлі-продажу серія та номер: 989, виданий 17.05.2013 ПН Хорольського РНО Береза Д.В./а.с.100, 216-218 т.1/
У суді першої інстанції допитано в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено наявності правовідносин між ним та відповідачем на постачання електроенергії за адресою:  АДРЕСА_3 . Натомість, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не був власником указаного будинку на момент перевірки та складання Акту про порушення №00012210 від 16.03.2024, між сторонами відсутні правовідносини на підставі Договору №36441 від 22.04.2005, який не породжує для відповідача правових наслідків.
       Судом першої інстанції також установлено, що перевірка відповідача та складений за її результатами Акт про порушення №00012210 від 16.03.2024 здійснені позивачем із порушенням встановленої процедури та вимог чинного законодавства, у тому числі без належного повідомлення власника домоволодіння про місце і час проведення комісії, складання акту. Позивачем також не доведено належними та достатніми доказами споживання/крадіжки електроенергії відповідачем, оскільки в Акті про порушення №00012210 від 16.03.2024 зазначено про відсутність в розетці напруги.
       Отже, оскільки на момент перевірки не встановлена напруга в розетці (відсутність току), то відповідно відсутні підстави існування правопорушення та вини відповідача.
       За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведений факт протиправних дій відповідача, а тому визнано позов таким, що не підлягає задоволенню.
       При постановленні рішення в частині стягнення правничих витрат, понесених відповідачем, районний суд, керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача правничих витрат у сумі 25 000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості, а також буде співмірним зі складністю справи. 
       Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може із огляду на наступне.
       Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. 
       До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. 
       Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
       За змістом частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний: 1) сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; 2) надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії; 3) дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; 4) врегулювати у порядку, визначеному кодексом систем розподілу, відносини щодо технічного забезпечення розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу.
       Згідно із частиною першою статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку, які порушили нормативно-правові акти, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, несуть відповідальність згідно із законом. До правопорушень на ринку електричної енергії, зокрема відносяться крадіжка електричної енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики, споживання електричної енергії без приладів обліку.
       Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ).
       Згідно із підпунктом 20 пункту 5.5.5 глави 5.5 розділу V ПРРЕЕ споживач електричної енергії зобов`язаний не допускати безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача, а також відшкодовувати збитки, завдані оператору системи та/або споживачу (основному споживачу), у разі виявлення безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача.
       Відповідно до пункту 8.2.4 глави 8.2 розділу VIII ПРРЕЕ, у разі виявлення представниками оператора системи пошкоджень чи зриву пломб та/або індикаторів, установлених у місцях, указаних в акті про пломбування, або пошкоджень відбитків тавр на цих пломбах, пошкодження розрахункових засобів вимірювальної техніки, явних ознак втручання в параметри розрахункових засобів вимірювальної техніки з метою зміни їх показів, самовільних підключень до електричних мереж розрахунок обсягу електричної енергії, який підлягає оплаті, здійснюється відповідно до порядку, визначеного главою 8.4 цього розділу.
       За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений частиною другою статті 16 ЦК України.
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
       За змістом частин першої, другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанови від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, від 09.02.2021 у справі №635/4741/17).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).
Велика Палата Верховного Суду у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі №304/284/18 зазначила, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Отже, у справі про стягнення вартості електричної енергії, необлікованої унаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії відповідачем має бути власник будинку, який допустив відповідні порушення, тобто особа, наділена правом володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
При цьому за власною ініціативою суд не може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача. Наведену правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №910/7122/17).
При постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції викладене залишив поза увагою та, установивши, що із 17.05.2013 власником житлового будинку є ОСОБА_2 , який не є відповідачем у справі, відмовив у задоволенні позову, заявленого до попереднього власника ОСОБА_1 з підстав недоведеності протиправності його дій. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані суперечливою поведінкою відповідача, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне.
Так, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №914/1954/20). Проте сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. 
Натомість, у цій справі, позивач, діючи диспозитивно, мав право ініціювати питання залучення власника будинку до участі у справі в якості відповідача/співвідповідача, але таке право не реалізував, а тому за правилами частини четвертої статті 12 ЦПК України несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. Доводів на спростування належності відповідача апеляційна скарга не містить та незалежно від суперечливої поведінки ОСОБА_1 , попереднього власника житла, не може бути обґрунтованою підставою для задоволення позову. При цьому апеляційний суд не може брати до уваги та перевіряти доводи апеляційної скарги про неналежний, на думку позивача, розгляд справи судом першої інстанції по суті вимог позову, оскільки суд не може вирішувати питання обґрунтованості позовних вимог по суті без залучення до розгляду справи належного відповідача. Наведене відповідає позиції Верховного Суду у справі №592/13042/21 від 04.12.2024, яка за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковою для врахування. 
Стосовно підставності стягнення правничих витрат, колегія суддів ураховує наступне.
       Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
       Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша – друга статті 133 ЦПК України).
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
       Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.
У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
       При постановленні рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції наведені норми процесуального права та позицію Верховного Суду неправильно застосував, залишивши без належного реагування доводи позивача, що витрати на адвоката є завищеними та такими, що не відповідають критеріям складності справи. 
       Між тим, апеляційний суд, враховуючи, що хоча умови оплати адвокатських послуг є договірними, вважає, що застосуванню підлягає позиція Великої Палати Верховного Суду, сформована у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, за змістом якої такі зобов`язання не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. 
       Тому з огляду на характер спору та сформовану сталу судову позицію щодо вирішення заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягнення із 25 000,00 грн. до 5 000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Доводи апеляційної скарги, що заява про стягнення правничих витрат подана поза межами строку, визначеного процесуальним законом ґрунтуються на загальному цитуванні норм процесуального закону та нерелевантній практиці Верховного Суду по відношенню до спірних правовідносин. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши підстави відмови у задоволенні позову в редакції мотивувальної частини цієї постанови та змінити розмір правничих витрат, стягнутих з АТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 , зменшивши його із 25 000,00 грн. до 5 000,00 грн.
Підстав для стягнення з АТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 правничих витрат в суді апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає, оскільки наведене є правом, а не обов`язком суду. Зокрема, в контексті того, що такі правничі витрати включають у себе складання відзиву на апеляційну скаргу, зміст якого аналогічний змісту відзиву на позов. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» - задовольнити частково.
Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року – змінити, виклавши підстави відмови у задоволенні позову в редакції мотивувальної частини цієї постанови та змінити розмір правничих витрат, стягнутих з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 , зменшивши його із 25 000,00 грн. до 5 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28.05.2025.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак