Номер провадження: 22-ц/813/3290/25 
Справа № 521/8887/24
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу, посилаючись на те, що 09.11.2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір займу, поручителем ОСОБА_2 по вказаному договору є ОСОБА_3 .
Позивач вказує, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року по справі №521/7955/17 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь 275 600 гривень станом на 17.05.2017 року. Станом на 30.05.2024 року займ та відсотки за користуванням кредитом відповідачами не сплачені.
За таких обставин позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь еквівалент 5400 доларів США з оплатою у гривнях по курсу НБУ на день платежу, за договором займу від 09.11.2012 року, усі судові витрати покласти на ОСОБА_2 .
Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 13.05.2025 року на 15:00 год. не з`явились, про причини не явки не повідомили, заяви про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку або про відкладення судового засідання не подавали.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що справа перебуває в судах січня 2023 року, а в апеляційному суді – з жовтня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України. 
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
Залишаючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що договір займу між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладений 09 листопада 2012 року, а дата визначення процентної ставки за прострочену заборгованість 180% до її повного погашення відповідно до п. 9.5. – після 09 травня 2012 року, що хронологічно не відповідає даті укладення договору позики.
Крім того, позивачем не надано суду доказів невиконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року по справі №521/7955/17, доказів відкритого виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості за вказаним рішенням.
Колегія суддів з висновками районного суду по суті заявлених вимог у повній мірі погодитись не може.
З матеріалів справи вбачається, що:
- 09.11.2012 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір позики. Відповідно до п. 9.5. договору займу після 09 травня 2012 року, якщо залишиться заборгованість, незалежно від джерела її виникнення, відсотків, штрафних санкцій або тіла кредиту, на всю суму заборгованості буде діяти ставка в розмірі 180% річних до повного його погашення. Відповідно до пункту 9.6 договору займу кредит в національній валюті гривні фіксується на день його видачі в американських доларах по курсу 8.2 грн. за 1 долар США. Якщо на момент повернення внеску курс долара зміниться, то повернення відбувається в перерахунку на середній курс продажу готівкового долара банками «Аваль», «Приватбанк», «Південний», «Порто-Франко» і ін., але не менше чим 8.2 грн. за долар США.
- заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року по справі №521/7955/17 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 275600 гривень. При цьому зі змісту даного заочного рішення вбачається, що в якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 09.12.2012 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким останній взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором ОСОБА_1 за зобов`язаннями боржника  ОСОБА_2 ;
- позивачем надано суду розрахунок заборгованості, згідно з яким відповідно до п. 9.5. договору діє ставка в розмірі 180% річних та заборгованість по відсоткам з 09.05.2017 року по 09.05.2020 року дорівнює 44280 гривень (8200х180%х3р).
Колегія суддів виходить з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.
Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду нагадала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
За змістом цієї норми закону нарахування зокрема процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15.
Договір позики від 09.11.2012 року укладений на 6 місяців – до 09.05.2013 року на суму 8 200 грн. за визначенням еквіваленту цієї суми в іноземній валюті – 1000 доларів США. 
Умовами договору позики передбачено, що процентна ставка за користування позикою до 09.05.2013 року (дата повернення позики у повному обсязі) складає 10% на місяць або 120% на рік.
Після цієї дати у разі невиконання зобов`язань з повернення позики процентна ставка у відповідності до п. 9.5 договору позики складає 180 % річних. 
Дані умови містяться у договорі позики у розділі відповідальність сторін.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення процентів у розмірі 216 000 грн. (із застосуванням ставки 180% річних на суму неповну тої позики 1000 доларів США за період з 09.05.2017 року до 09.05.2020 року ), позивач в якості правової підстави зазначив статтю 625 ЦК України, внаслідок чого проценти за період поза межами строку кредитування позивач нараховує саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України.
Встановивши, що позичальник і поручитель неналежним чином виконували зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 275 600 грн., еквівалент якої становить 10 600 доларів США, в тому числі позика 1000 доларів США, проценти за користування кредитом 9 600 доларів США., яка стягнута рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року, у суду першої інстанції не було підстав відмовляти у задоволенні позову з посиланням на недоведеність позивачем факту невиконання рішення суду, оскільки в розпорядженні суду є відкритий доступ до Єдиного реєстру виконавчих проваджень, з якого не вбачається завершення виконавчого провадження у відношенні боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку з виконанням рішення суду про стягнення боргу на користь ОСОБА_1 .
Не є обґрунтованим і висновок суду про відмову у стягненні процентів за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики у зв`язку з тим, що процентна ставка передбачена з 09.05.2012 року, в той час, як договір позики укладений 09.11.2012 року, тобто санкція з нарахуванням процентів за прострочення виконання зобов`язань за договором передбачена до дати його укладення.
Вивчивши всі матеріали справи і зміст договору позики вбачається, наявність технічної помилки, так як договір укладений на 6 місяців 09.11.2012 року – до 09.05.2013 року включно. Тому процентна ставка в якості відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за договором є діючою після його спливу 09.05.2013 року.
Оскільки зобов`язання за договором позики ані боржником ані поручителем не виконані, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу, який судом задоволено і заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року по справі №521/7955/17 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  275 600 гривень, але рішення суду також відповідачами не виконано, тому кредитор має право на стягнення з боржника 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, внаслідок невиконання боржником та поручителем грошового зобов`язання за договором позики щодо повернення позики, у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення відсотків річних в порядку ст. 625 цього Кодексу виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.
На правовідносини за статтею 625 ЦК України у визначений позивачем період нарахування поширюється стаття 257 ЦК України в сукупності із нормами Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі – Закон № 540-ІХ), яким доповнено розділ «Прикінцеві положення» ЦК України пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
На момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності.
Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.
Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому позивач, звернувшись до суду в травні 2024 року, в частині вимог про стягнення відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України за період з 10 травня 2017 року (за 2 роки та 10 місяців та 23 дні до встановлення карантину) до 09.05.2020 року включно (час триваючого карантину) дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ.
До того ж відповідачі про застосування позовної давності відповідних заяв не подавали, справа розглянута в заочному порядку.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач довів наявність зобов`язань за договором позики від 09.11.2012 року, які не виконані перед ним боржником, а також поручителем, який за договором поруки від 09.11.2012 року взяв на себе зобов`язання перед кредитором нести солідарну з боржником відповідальність за порушення останнім зобов`язань за договором позики.
В свою чергу відповідачами не спростовані надані позивачем докази і не доведено виконання зобов`язань з повернення позики належним виконанням договору позики або виконанням в цій частині рішення суду, яким з відповідачів стягнуто тіло позики в солідарному порядку.
Що стосується безпосередньо розрахунку відсотків в порядку ст. 625 ЦК України, то колегія суддів вбачає, що даний розрахунок відповідає умовам, які погоджені сторонами за договором позики, як в частині простроченого і не повернутого тіла позики (8 200 грн., як еквівалент 1000 доларів США), так і щодо розміру процентної ставки, як міри відповідальності після спливу строку, на який укладений договір позики (180% річних) та середнього курсу долару США готівкового долара банками «Аваль», «Приватбанк», «Південний», «Порто-Франко», але не менше 8,2 грн. за 1 долар США).
На час виконання позивачем розрахунку заборгованості курс гривні до долару США становив 40 грн. за 1 долар США.
Позивачем визначено, що заборгованість становить: 8 200 грн.*180%(розмір погодженої процентної ставки за ст. 625 ЦК України у разі прострочення виконання зобов`язань) * 3 роки (з 09.05.2017 року до 09.05.2020 року) = 44 280: 8,2 (курс долара США до гривні відповідно до договору позики) =5 400 доларів США, що за діючим курсом на час розрахунку заборгованості складає 5 400 * 40= 216 000 грн. (ціна позову в національній валюті на час розрахунку заборгованості позивачем).
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. 
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 у справі № 6-284цс17.
Виходячи з ч.2 ст. 533 ЦК України сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вже зазначалося у п. 9.5. договору позики передбачено, що після 09 травня 2013 року, якщо залишається заборгованість незалежно від джерела її виникнення, процентів, санкцій чи тіла кредиту, за всією сумою заборгованості діє єдина ставка у розмірі 180% на рік до її повного погашення.
При таких обставинах, заборгованість за відсотками у порядку ст. 625 ЦК України визначається апеляційним судом наступним чином: 1000 доларів США (еквівалент тіла позики за договором позики)*40 грн. середній курс долара США до гривні на час розрахунку)* 180% (розмір погодженої процентної ставки за ст. 625 ЦК України у разі прострочення виконання зобов`язань) = 72 000 грн. * 3 роки (з 10.05.2017 року до 09.05.2020 року включно) = 216 000 грн., що є еквівалентним 5 400 доларів США на час вчинення позивачем розрахунку.
Таким чином розмір заборгованості за відсотками в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, який розрахований позивачем з урахуванням наведених показників та складових розрахунку відповідає умовам договору позики та закону і є вірним.
Колегія суддів не вбачає достатніх підстав для зменшення розміру процентної ставки, погодженої сторонами у разі прострочення виконання зобов`язання на час спливу строку, на який укладений договір позики - 180 % річних від суми простроченої заборгованості, оскільки розмір неповернутої позики є відносно і порівняно не великим (еквівалент 1 000 доларів США), а зобов`язання не виконується протягом 7,5 років з часу ухвалення відповідного рішення суду про стягнення заборгованості за позикою (15.11.2017 року) та протягом 12 років від часу спливу строку, на який укладений договір позики (09.05.2013 року). 
Колегія суддів звертає увагу, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
На це вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, відступивши таким чином, від висновків, викладених у постановах: КГС ВС від 7 квітня 2018 року у справі № 916/1435/17; ВСУ від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16.
Зокрема, ВП ВС відступила від висновку, що стягненню підлягає грошова сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення за договором позики від 09.11.2012 року відсотків за період з 10.05.2017 року до 09.05.2020 року включно в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі еквівалентному 5 400 доларів США з оплатою за курсом НБУ у гривнях на день платежу.
У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги позивача рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 2 160 грн. та за подання апеляційної скарги 2 624,4 грн., а у загальному розмірі 4 784,40 грн. підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках, тобто по 2 392,20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором займу - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошові кошти у розмірі еквівалентному 5 400 доларам США з оплатою у гривнях по курсу НБУ на день платежу.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 4 784,40 грн., тобто по 2 392,20 грн. з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 21.05.2025 року.

Головуючий                                                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                Є.С. Сєвєрова

                                                                       С.О. Погорєлова