ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2025 року
м. Київ
справа № 643/4662/23
провадження № 51-243км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника    (у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023221170001225 від 14 квітня 2023 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с-ща Шестаково Вовчанського району Харківської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 13 квітня 2023 року приблизно о 21:30, біля під`їзду АДРЕСА_3, на ґрунті ревнощів між ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, дістав з кишені розкладний ніж, після чого висловив погрозу вбивством ОСОБА_8 . Останній реально сприймаючи погрозу вбивством, побоюючись за своє життя та здоров`я, побіг у напрямку автостоянки «ІНФОРМАЦІЯ_2» по АДРЕСА_2, намагаючись втекти від ОСОБА_7 та зберегти своє життя.
Надалі, ОСОБА_7 , умисно, використовуючи в якості знаряддя злочину складний ніж, утримуючи його у правій руці, наздогнав ОСОБА_8 навпроти автостоянки «ІНФОРМАЦІЯ_2» та, скориставшись тим, що останній спіткнувся та впав обличчям донизу, припускаючи настання можливих наслідків своїх злочинних дій у вигляді настання смерті ОСОБА_8 , та бажаючи діяти саме так, перебуваючи за спиною у потерпілого, з достатньою силою в напрямку зверху вниз, цілеспрямовано завдав один удар клинком зазначеного ножа у спину останнього, чим спричинив колото-різану рану по околохребцевій лінії зліва, при цьому опинившись в положенні лежачі зверху на потерпілому ОСОБА_8 .
Після чого ОСОБА_8 руками скинув ОСОБА_7 з себе, але під час боротьби, останній опинившись лежачим на спині, утримуючи ніж у правій руці, перебуваючи обличчям до потерпілого, умисно із значною силою завдав потерпілому два удари клинком ножа у спину та декілька ударів ногами по тулубу та голові. 
Указаними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження та тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя.
Разом з тим, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав за необхідне для доведення до кінця свого злочинного умислу, спрямованого на настання смерті потерпілого ОСОБА_8 , однак, не довів цей умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки побоюючись бути поміченим та затриманим співробітниками та відвідувачами автостоянки, з місця вчинення злочину втік, залишивши ОСОБА_8 стікати кров`ю. Тим часом повз лежачого на землі ОСОБА_8 проходив відвідувач автостоянки ОСОБА_9 , який о 21:54 викликав бригаду лікарів екстреної медичної допомоги, які доставили потерпілого до медичної установи, де  ОСОБА_8 була надана своєчасна медична допомога та таким чином збережене життя.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 30 жовтня 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника та прокурора залишив без задоволення, а вирок Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ст. 123 КК України і призначити йому покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією вказаної статті.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що:
·                   у діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки в останнього не було прямого умислу на позбавлення життя потерпілого. ОСОБА_7 застосував ніж щоб зупинити придушення його потерпілим, а також діяв у стані сильного душевного хвилювання, що було спровоковано поведінкою потерпілого;
·                   причиною незаподіяння смерті потерпілому була лише воля ОСОБА_7 , оскільки ніщо не перешкоджало йому довести злочин до кінця, тож висновки судів про те, що наслідки у вигляді смерті не настали через обставини, які не залежали від волі засудженого, є необґрунтованими;
•                    апеляційний суд не встановив у якості обставини, яка пом`якшує покарання, участь ОСОБА_7 у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
На адресу Верховного Суду від прокурора ОСОБА_10 надійшли заперечення на касаційну скаргу сторони захисту, у яких останній вважає її доводи необґрунтованими та просить оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги та вважала її доводи безпідставними.
Захисник  ОСОБА_6 касаційну скаргу підтримала, просили судові рішення змінити. Зауважила, що її підзахисний  ОСОБА_7 , який наразі проходить службу в лавах Збройних сил України, не виявляв бажання брати участь у касаційному розгляді, та не заперечувала щодо здійснення судового засідання за відсутності останнього.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається зі змісту касаційної скарги захисник стверджує, що у діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки у останнього не було прямого умислу на позбавлення життя потерпілого. Зазначає, що ОСОБА_7 застосував ніж щоб зупинити придушення його потерпілим, а також діяв у стані сильного душевного хвилювання, що було спровоковано поведінкою потерпілого, тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 123 КК України. Наголошує, що причиною незаподіяння смерті потерпілому була лише воля ОСОБА_7 , оскільки були відсутні перешкоди для доведення злочину до кінця, а тому посилання судів на те, що наслідки у вигляді смерті не настали через обставини, які не залежали від волі засудженого, є необґрунтованими. Такі доводи касаційної скарги є фактично аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту.
Суди обґрунтували свої рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, показаннями потерпілого  ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даними протоколу огляду місця події від 13 квітня 2023 року з фото таблицею до нього, протоколу огляду місця події від 14 квітня 2023 року з фото таблицею до нього, протоколу огляду речей від 17 травня 2023 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 25 квітня 2023 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , протоколу проведення слідчого експерименту від 17 квітня 2023 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 14 квітня 2023 року, висновку судово-медичної експертизи № 09/140-С/2023 від 17 квітня 2023 року, висновку судово-медичної експертизи № 15-12№/314-С/2023 від 29 травня 2023 року, висновку судово-медичної експертизи № 14/346-С/23 від 28 квітня 2023 року, висновку судово-медичної експертизи №15-12/259/259-С/2023від 10 травня 2023 року, висновку судово-психіатричної експертизи №226 від 01 травня 2023 року.
Так, змістом оскаржуваних судових рішень підтверджується, що  ОСОБА_7 , будучи допитаним у суді першої інстанції, свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково та, зокрема, зазначив 13 квітня 2023 року він прийшов до вікна квартири своєї співмешканки ОСОБА_14 , випивши по дорозі слабоалкогольного напою, та почув чоловічій голос потерпілого ОСОБА_8, з яким у нього був раніше конфлікт і склалися неприязні стосунки на ґрунті ревнощів. У нього виникла лють і він щось вигукнув ОСОБА_8 та хотів розкладним ножем, який був при собі, вдарити у вікно. ОСОБА_8, почувши його, вийшов з під`їзду і почав йти у його бік і виражався на нього нецензурними та образливими словами. Він почав йти на потерпілого, а потерпілий мабуть побачив ніж у його руці, почав відходити. Він поклав ніж в карман і хотів битися з ним. ОСОБА_8 відбіг на метрів 30-40 від під`їзду та продовжував говорити на його адресу образливі слова. Йому було образливо і він почав бігти у бік потерпілого, а той почав втікати. Наздоганяв з бажанням вдарити. Відстань між ними зберігалася 8-10 метрів. Потім він наздогнав між ними почалася боротьба. Потерпілий жбурнув його на проїзну частину і він впав подряпавши руку. Вони виражалися один на одного нецензурними словами. Коли він впав, потерпілий почав його душити. Він лежав на спині, а ОСОБА_8 лежав на ньому та душив за горло. Він в цей час узяв ніж з кармана та вдарив його три рази в область спини. Мотиву вбивати у нього не було. Після цього ОСОБА_8 заспокоївся, сказав «Ай» і припинив його душити. Він зіштовхнув ОСОБА_8 з себе і останній ліг на бік, а потім став на коліна та лікті. Після цього він зі злості наніс йому декілька ударів ногою у праву частину тулуба та голови. Потім потерпілий сів на бордюр біля заїзду на парковку і прохав його не чіпати. Зазначав, що почав шукати ніж, а потім побачив, що ніж сторчить у спині потерпілого. Він вийняв ніж зі спини та сказав потерпілому викликати «швидку». Ніж помив у калюжі та поклав у кишеню. Потерпілий забіг на стоянку, а він пішов до співмешканки. Побачивши співмешканку, яка спитала «Де  ОСОБА_8 », він показав їй де знаходиться потерпілий і вона пішла його шукати. Стверджує, що біг за потерпілим, щоб вдарити його, а наніс удари ножем, щоб захиститися, оскільки потерпілий його сильно душив і він злякався, що втратить свідомість.
У той же час відповідно до показань потерпілого ОСОБА_8 у той день він знаходився у своєї знайомої ОСОБА_14 вдома. Раптом у вікно хтось почав стукати, ОСОБА_17 сказала, що це її «колишній» і з ним треба поговорити. Він вийшов на вулицю де побачив ОСОБА_7 та сказав йому «давай поговоримо». Одразу ОСОБА_7 дістав ніж та почав погрожувати, сказав «тебе треба було вбити ще при першій зустрічі». Він вирішив втекти, ОСОБА_7 побіг за ним. Він пробіг метрів 400-500 і впав обличчям вниз. Після падіння він відчув удар ногою, а потім удар у бік та відчув різкий біль. Одразу не зрозумів, що це був удар ножем. Він скинув ОСОБА_7 . До того моменту ОСОБА_7 наносив йому ще багато ударів. Чи були це удари ножом, чи руками і ногами, він точно не пам`ятає, але скоріш за все ОСОБА_7 вдарив ножем у спину його ще двічі. Загалом, вже потім він дізнався, що у нього було три ножових поранення. Ніж він не розгледів, бачив у темряві лише лезо довжиною приблизно 7 см. Скинувши ОСОБА_7 він побіг у напрямку стоянки. У нього почали слабшати руки, почало збиватися дихання і він сів на бордюр, не добігши до стоянки. Коли він сів, ОСОБА_7 його наздогнав і почав бити руками і ногами по тулубу та голові. Казав, що якщо він комусь розповість про це, він за ним повернеться та закінчить розпочате. Потім ОСОБА_7 витягнув ніж з його боку, де він стирчав з моменту останнього удару та помив його у калюжі. В цей момент він піднявся та пішов на стоянку. На лівому боці він відчував кров і зрозумів точно, що то були удари ножем. Він зайшов на стоянку, а ОСОБА_7 кудись подівся, мабуть пішов. На стоянці він попросив сторожа викликати швидку та поліцію, але той проігнорував його прохання. Зі стоянки йшли люди і якийсь хлопець у світлому одязі викликав швидку, яка приїхала через «3-5 хвилин». Його доставили до 4-ї лікарні та надали допомогу. Вважає, що автомобілі які в`їжджали на стоянку не дали ОСОБА_7 довести його умисел до кінця і він не став більше бити його ножем. Він не знаходився при боротьбі зверху обвинуваченого, той був позаду. Лише відбиваючись на відмашку скинув його з себе. Не душив ОСОБА_7 .
Перевіряючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходить з тих обставин, які встановив місцевий суд, а саме, що на ґрунті ревнощів між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, наздогнав ОСОБА_8 навпроти автостоянки та, скориставшись тим, що останній спіткнувся та впав обличчям донизу, наніс один удар клинком зазначеного ножа у його спину, чим спричинив колото-різану рану по околохребцевій лінії зліва. Потерпілий ОСОБА_8 руками скинув ОСОБА_7 з себе, але під час боротьби, ОСОБА_7 , опинившись лежачим на спині, наніс ще два удари клинком ножа у спину ОСОБА_8 . Обвинувачений свою вину в спричиненні ножових поранень визнав повністю, проте вказав що захищався, оскільки потерпілий його сильно душив і він злякався, що втратить свідомість, однак завдати смерті останньому не бажав.
Відповідно до мотивувальної частини ухвали апеляційного суду, цей суд погодився з встановленими судом першої інстанції обставинами та констатував, що вони повністю підтверджені доказами, які місцевий суд ретельно дослідив.
У той же час, Верховний Суд доходить переконання, що за встановлених обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України суди кваліфікували неправильно, оскільки з оскаржуваних судових рішень не вбачається, якими саме доказами підтверджується наявність в діях засудженого прямого умислу на вбивство потерпілого, які фактичні обставини свідчать про те, що  ОСОБА_7 уважав, що виконав усі дії для досягнення смерті потерпілого та з яких саме об`єктивних причин, які не залежали від волі засудженого, кримінальне правопорушення не було закінчене.
Так, правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що  замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість настання смерті людини і бажав її настання (див, наприклад постанови Верховного Суду в справах №311/1739/20, № 640/20173/18, № 760/19781/18). 
У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю, дії винного необхідно кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.
Суд враховує спосіб, обставини нанесення ударів, їх локалізацію, ступінь заподіяння тілесних ушкоджень, а також поведінку ОСОБА_7 до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, доходить висновку про відсутність в останнього прямого умислу на вбивство потерпілого, з огляду на таке.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_8  колото-різану рану по околохребцевій лінії зліва, а також, уже лежачи на спині, у ході боротьби завдав ще дві колото-різані рани по середньо-лопатковій лінії зліва, колото-різану рану по задньо-аксілярній лінії зліва, проникаючу до плевральної порожнини з розвитком лівобічного гемопневматораксу. Водночас ушкодження у вигляді колото-різаної рани по задньо-аксілярній лінії зліва відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння. Всі інші ушкодження, як у сукупності так і окремо, відносяться до категорії легких. Ці обставини безумовно вказують на те, що удари наносилися хаотично, по різних частинах тіла, та переважна більшість з них не призвела до будь-яких серйозних тілесних ушкоджень у потерпілого.
У той же час Суд бере до уваги й поведінку  ОСОБА_7 після нанесення ножових поранень  ОСОБА_8 , а саме те, що засуджений мав можливість, за наявності такої мети, позбавити потерпілого життя і переконатися в тому, що він помер, однак добровільно відмовився продовжувати свої протиправні дії та покинув місце вчинення злочину, при цьомубув чітко обізнаний про те, що потерпілий живий. Вказане повністю відповідає встановленим судами обставинам, зазначеним у рішеннях, а саме те, що  ОСОБА_7 , побоюючись бути поміченим та затриманим співробітниками та відвідувачами автостоянки, з місця вчинення злочину втік, тож його дії були повністю зумовлені його власною волею. Жодних обставин, за яких дії ОСОБА_7 були помічені або що його було затримано іншими особами судами попередніх інстанцій встановлено не було.
Більше того, відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Однак суди під час формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, допустили суттєві суперечності, оскільки у оскаржуваних рішеннях вказали, що ОСОБА_7 припускав настання можливих наслідків своїх злочинних дій у вигляді настання смерті ОСОБА_8 , що прямо протирічить дефініції поняття «прямий умисел». У той же час суперечливими є також і встановлені судами обставини, за яких засуджений не довів свій злочин до кінця, адже з одного боку суди у рішеннях зазначають, що смерть потерпілого не настала, скільки ОСОБА_7 , побоюючись бути поміченим та затриманим співробітниками та відвідувачами автостоянки, з місця вчинення злочину втік, а з іншого боку стверджують, що наслідки, передбаченні ст. 115 КК України не настали через своєчасне надання потерпілому медичної допомоги.
З урахуванням наведеного, дії засудженого не можуть свідчити про спрямованість його умислу саме на умисне вбивство потерпілого, а доводять, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання його смерті, а відтак повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки своїх дій, тобто за спричинення тяжких тілесних ушкоджень, тому дії ОСОБА_7 необхідно перекваліфікувати на ч. 1 ст. 121 КК України. При цьому Суд не здійснює переоцінки доказів, а виходить із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи.
Проте колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що ОСОБА_7 діяв у стані сильного душевного хвилювання, що було спровоковано поведінкою потерпілого, тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 123 КК України з огляду на таке.
Кримінальна відповідальність за ст. 123 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання.
Суб`єктивна сторона заподіяння тяжкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, відповідальність за яке передбачена ст. 123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винуватого, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного в таких випадках є сильне душевне хвилювання, що зумовлене жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого. Умисел на позбавлення життя потерпілого виникає раптово і реалізується негайно.
Стан сильного душевного хвилювання полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості.
Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає раптові, імпульсивні, підсвідомі дії.
Як встановлено судами, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 226 від 01 травня 2023 року, ОСОБА_7 страждає на хронічне захворювання в формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 виявляв ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Водночас апеляційний суд вірно зауважив, що сторона захисту не обґрунтувала той факт, що наявність конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, в ході якого між ними відбулося з`ясування стосунків, свідчить про виникнення у ОСОБА_7 сильного душевного хвилювання, яке досягло такого рівня впливу на свідомість і волю особи, що в момент вчинення злочину знижували її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.
У той же час, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що потерпілий ОСОБА_8 душив його, у зв`язку з чим обвинувачений вимушений був оборонятися, суперечать доводам щодо перекваліфікації його дій за ст. 123 КК України.
Тож доводи захисника в цій частині не підлягають задоволенню.
У зв`язку з перекваліфікацією дій засудженого на ч. 1 ст. 121 КК України Верховному Суду необхідно вирішити питання про призначення засудженому покарання.
Відповідно до вимог ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Частинами 1, 2 ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, зокрема суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Варто ураховувати, що каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкта посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Так, призначаючи вид і міру покарання, Суд керується санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, бере до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних наслідків, дані про особу засудженого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, непрацевлаштований, обставину, що пом`якшує покарання, а саме його участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, а також обставину, що обтяжує покарання, а саме скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння, та вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу сторони захисту задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення змінити.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6  задовольнити частково.
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року змінити.
Перекваліфікувати дії  ОСОБА_7  з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та  оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3