ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" травня 2025 р.           Справа№ 910/9864/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Пономаренка  Є.Ю.
суддів:            Руденко  М.А. 
          Барсук  М.А. 

          при секретарі судового засідання  Муковоз В.І.,                                        
за участю представників:
від позивача - Жук О.Б.,
від відповідача - представник не прибув,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Гаспаряна Гарі на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/9864/24 (суддя Балац С.В.) за позовом Фізичної особи-підприємця Шмаюн Костянтина Миколайовича до Фізичної особи-підприємця Гаспаряна Гарі про стягнення заборгованості за договором суборенди в розмірі 457 332,13 грн.
ВСТАНОВИВ наступне.
Фізична особа-підприємець Шмаюн Костянтин Миколайович звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до фізичної особи-підприємця Гаспарян Гарі про стягнення 457 332,13 грн.,  з яких: 186 878,23 грн. - основна заборгованість,; 83 575,68 грн. - заборгованість за комунальні послуги, вивіз сміття та прибирання території; 186 878, 23 грн. - штраф відповідно до п.7.2. договору суборенди.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором суборенди №20/11/23 від 20.11.2023 року.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/9864/24 позовні вимоги задоволено частково;  стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати в сумі 166 878 (сто шістдесят шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 23 коп., заборгованість за використану електроенергію в сумі 60 201 (шістдесят тисяч двісті одна) грн. 68 коп., заборгованість за використану воду в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 14 коп., заборгованість за вивіз сміття в сумі 11 246 (одинадцять тисяч двісті сорок шість) грн. 42 коп., заборгованість за прибирання території в сумі 11 246 (одинадцять тисяч двісті сорок шість) грн. 42 коп., штраф в розмірі 166 878 (сто шістдесят шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 23 коп., витрати на правову допомогу в сумі 54 750 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 6 259 (шість тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) грн. 73 коп.; у задоволенні решти вимог відмовлено. 
При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати орендних платежів та відшкодування витрат за комунальні послуги, вивіз сміття та прибирання території.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те,  ще до подачі позивачем позову у даній справі сплачено 94  213,88 грн. заборгованості з орендної плати та комунальних платежів з січня 2024 по травень 2024, а з червня він не займає орендоване приміщення, оскільки 23.05.2024 ним на електронну адресу позивача направлено повідомлення про розірвання договору. 
Крім цього, скаржник вказує  про те, що стягнута судом сума цих витрат неспівмірна зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та ціною позову.
Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідач (апелянт) правом на участь представника у даному судовому засіданні не  скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить підпис його представника в розписці про оголошення перерви в судовому засіданні 14.04.2025.
Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.
Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов`язковою, певних пояснень  суд не витребував.
Враховуючи належне повідомлення відповідача, а також  з урахуванням того, що неявка його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, з огляду на надання пояснень по суті скарги його представником в минулому судовому засіданні, вона  розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду -  зміні в частині присудженої до стягнення суми витрат правничої допомоги, з наступних підстав.
Між позивачем, як орендарем та відповідачем, як суборендарем, укладено договір суборенди №20/11/23 від 20.11.2023 року (далі - Договір), відповідно до предмету якого орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування три нежитлових приміщення у будівлі, за адресою: м. Київ, вул. Григоровича Барського, 5, загальна площа усіх приміщень становить 59 м. кв. (п.1.1. договору).
На підставі договору сторони уклали Акт приймання-передачі орендованого майна від 20.11.2023р. та Додаток №1 до договору  від  20.11.2023р. про передачу в користування техніки та іншого майна.
Строк оренди становить 1 календарний рік з моменту підписання Акту прийому-передачі приміщення (п.2.2. договору), тобто до 19.11.2024р. включно.
Розділом 3 договору визначена орендна плата та інші платежі, порядок розрахунків, а саме, зокрема:
- орендна плата сплачується суборендарем у розмірі 20    000 грн. без ПДВ на місяць. Податкові накладні орендарем не складаються і суборендарю не видаються, оскільки орендар не є платником ПДВ (сплачує єдиний податок згідно з діючим законодавством). Орендна плата сплачується незалежно від результатів господарської діяльності суборендаря. Оплата здійснюється в готівковій та безготівковій формах. При оплаті у безготівковому порядку сума орендної плати збільшується на 5 % (п`ять відсотків) від суми орендної плати яка повинна бути сплачена за відповідних місяць з урахуванням усіх видів нарахувань (донарахувань), санкцій передбачених цим Договором (п. 3.1 договору).
- орендна плата сплачується суборендарем щомісячно, авансовим платежем до 25-го числа попереднього місяця з урахуванням встановленого Державним комітетом статистики України індексу інфляції за місяць, що передує місяцю, в якому здійснюється платіж. У випадку дефляції (значення індексу інфляції менш ніж 100) орендна плата сплачується без врахування індексу інфляції у сумі, що дорівнює розміру орендної плати за попередній місяць. Орендна плата за перший та останній місяці оренди сплачується суборендарем в момент підписання договору та акту приймання-передачі приміщення. За другий місяць оренди суборендар сплачує суму, що обраховується в залежності від кількості днів користування у конкретному місяці. Суборендар отримує право користування приміщенням в розмірі 1 грн. за період з 20.12.2023р. по 27.12.2023р., при цьому суборендар зобов`язаний оплачувати комунальні та інші послуги згідно п.3.7.,3.8.,3.9 договору. Нарахування орендної плати згідно п.3.1 договору розпочинається з 28.12.2023р. (п.3.2. договору);
- для забезпечення виконання суборендарем зобов`язань по оплаті платежів, передбачених договором, або відшкодування можливих збитків та шкоди, завданих ним приміщенню чи орендарю, суборендар сплачує суму рівну розміру орендної плати за один календарний місяць (гарантійний платіж), яка буде зарахована за один останній місяць оренди. Протягом строку дії договору орендна плата за останній місяць оренди індексації не підлягає та проценти на неї не нараховуються (п.3.3. договору);
- у випадку виникнення заборгованостей суборендаря по будь-якому платежу, передбаченому договором, орендар має право утримати цю заборгованість за рахунок внесеної попередньої орендної плати, без письмового повідомлення про це суборендаря, а останній зобов`язується протягом десяти днів поповнити суму орендної плати за один останній місяць оренди до попереднього розміру (п.3.4. договору);   
- суборендар окремо від орендної плати відшкодовує орендарю вартість комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, водовідведення тощо), а також вивіз сміття, прибирання прибудинкової території та компенсація податку на нерухомість і податку на землю. Вищезазначені витрати суборендар зобов`язується відшкодувати орендарю на підставі виставлених рахунків-фактур щомісячно до 25 числа поточного місяця. Рахунки-фактури направляються на електронну адресу суборендаря. У разі зміни тарифів, змінюється і нарахування відшкодування вартості комунальних послуг, без попереднього повідомлення та узгоджень. У випадку вчасного неотримання рахунків-фактур, Суборендар оплачує вартість комунальних послуг у відповідності до рахунків-фактур (платежів) за попередній місяць. У наступному місяці здійснюється перерахунок фактично спожитих комунальних послуг в частині збільшення або зменшення та виставляється відкорегований рахунок-фактура. При необхідності складається акт взаєморозрахунків за необхідний період. Відшкодування вартості комунальних послуг проводиться: - у разі відсутності у приміщені відповідних лічильників - пропорційно орендованій площі; - у разі наявності у Приміщені відповідних лічильників - згідно показань лічильників (п.3.7. договору);
- орендар має право, але не зобов`язаний надсилати суборендарю на адресу поштовим відправленням, електронну адресу, вручати наручно чи будь-яким іншим способом надавати рахунки на оплату орендних та комунальних платежів по даному договору. У випадку неотримання від орендаря рахунків на оплату орендних та комунальних платежів по даному договору і діяти в порядку визначеному в пунктах 3.1., 3.2., 3.8. договору. Відсутність рахунків на оплату орендних та комунальних платежів не є підставою для затримки чи не оплаті останніх (п.3.9. договору).
Судом першої інстанції встановлено, що сума оренди приміщення за період з 20.11.2023 по 31.08.2024 становить 166 878, 23 грн. а саме: 
- з 20.11.2023 по 19.12.2023 - 20 000,00 грн. (сплачена відповідачем);
- з 20.12.2023 по 27.12.2023 - 1 грн. (п.3.2. договору);
- з 28.12.2023 по 31.12.2023 - 2 580,65 грн.;
- січень 2024 - 20 100,00 грн. (п.3.2. договору);
- лютий 2024 - 20 240,70 грн.  (п.3.2. договору);
- березень 2024 - 20 321,66 грн. (п.3.2. договору);
- квітень 2024 - 20 382,63 грн. (п.3.2. договору);
- травень 2024 - 20 688,37 грн. (п.3.2. договору);
- червень 2024 - 20 729,75 грн. (п.3.2. договору);
- липень 2024 - 20 833,40 грн. (п.3.2. договору);
- серпень 2024 - 21 000,07 грн. (п.3.2. договору).
Проте, матеріали справи не містять підтвердження факту сплати відповідачем на користь позивача заборгованості з орендної плати в сумі 166 878, 23 грн. 
Враховуючи встановлення вказаних вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову у вказаній частині.  
Крім цього, місцевим господарським судом задоволено вимогу про стягнення 60 201,68 грн. за використану електроенергію, 881,14 грн. за використану воду заборгованості та 11 246, 42 грн. за вивіз сміття, а також 11 246,42 грн. за прибирання території та 166 878, 23 грн. штрафу.
Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що ним ще до подачі позивачем позову у даній справі сплачено 94  213,88 грн. заборгованості з орендної плати та комунальних платежів з січня 2024 по травень 2024, а з червня він не займає орендоване приміщення, оскільки 23.05.2024 ним на електронну адресу позивача направлено повідомлення про розірвання договору. 
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч.ч. 1, 2  ст. 11 Цивільного кодексу України  (надалі -  ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як встановлено ч. 1  ст. 283 ГК України  за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Згідно з ч. 6  ст. 283 ГК України  до відносин оренди застосовуються відповідні положення        Цивільного кодексу України        з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до  ст. 759 ЦК України  за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною 5  ст. 762 ЦК України  визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1      ст. 762 ЦК України).
Статтею 286 ГК України  встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив, що  заборгованість відповідача перед позивачем  з орендної плати  становить 166 878, 23 грн., за використану електроенергію - 60 201,68 грн., за використану воду  - 881,14 грн.,  за вивіз сміття -  11 246, 42 грн., за прибирання території - 11 246,42 грн. 
Крім цього, судом частково визнано обґрунтовано вимогу про стягнення штрафу. 
Пунктом 7.2. договору передбачено, що в разі прострочення суборендарем, сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього договору, останній сплачує орендарю штраф у розмірі 100% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, а також пеню в розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення від суми невиконаних зобов`язань та крім того, відповідно до ст.536 ЦК України та ст.198 ГК України
Стосовно доводів скаржника про сплату 94  213,88 грн. заборгованості з орендної плати та комунальних платежів з січня 2024 по травень 2024, а також щодо обставин розірвання договору, колегія суддів вказує наступне. 
Так, скаржником до апеляційної скарги додано копії: платіжних інструкцій від 05.04.2024 №0.0.3568255928.1  на суму 30  000 грн. та №0.0.3567917050.1 на суму 64  213,88 грн., рахунку - фактури від 20.05.2024 №ШМ-0000115 на суму 68  235,76 грн, заяви про розірвання договору та скрін-шоту з електронної пошти про її направлення позивачу.
Згодом, апелянтом подано клопотання про поновлення строків та долучення доказів (перелік яких вказано вище), яке було задоволено судом 14.04.2025.
При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного. 
В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. 
Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 3 вказаної статті відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. 
Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заперечення, мають бути подані відповідачем одночасно з поданням відзиву, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована. 
Відповідач вказує, що він із 08 серпня 2024 року по 15 грудня 2024 року не перебував у м. Тернополі, а постійно мешкав в м. Києві та проходив курс лікування (на підтвердження чого надано довідку ТОВ "Універсум Клінік"), про існування судового спору дізнався наприкінці грудня при отриманні ухвали про виправлення описки, коли перебував у м. Тернополі.
За доводами апелянта, після чого він звернувся до адвоката, який ознайомився з матеріалами судової справи.
Як вказує скаржник зібрати документи він зміг тільки 20.01.2025 у зв`язку з перебуванням на лікарняному з 10.01.2025 до 17.01.2025  (на підтвердження чого надано довідку ТОВ "Універсум Клінік").
Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
При розгляді питання про поновлення процесуального строку на подання доказів, колегія суддів вважає наявними підстави для поновлення строку, оскільки причини, наведені скаржником, а саме те, що відповідач із 08 серпня 2024 року по 15 грудня 2024 року не перебував у м. Тернополі, а постійно мешкав в м. Києві та проходив курс лікування (на підтвердження чого надано довідку ТОВ "Універсум Клінік"), про існування судового спору дізнався наприкінці грудня при отриманні ухвали про виправлення описки, коли перебував у м. Тернополі, тобто не мав змоги вчасно подати докази до місцевого господарського суду, визнаються поважними.
Здійснюючи оцінку доводів скаржника про часткову сплату ним боргу (з урахуванням поданих апелянтом доказів), колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Так, з копій платіжних інструкцій від 05.04.2024 №0.0.3568255928.1  на суму 30  000 грн. та №0.0.3567917050.1 на суму 64  213,88 грн. вбачається, що платником коштів є ОСОБА_1 .
При цьому, суд враховує, що вказана особа не є стороною договору  суборенди №20/11/23 від 20.11.2023 року, на підставі якого виникли спірні правовідносини у даній справі.
Окрім цього, призначення платежу у вказаних платіжних документах відсутнє, що не дає змоги ідентифікувати вказану фінансову операцію, як таку, що стосується укладеного між сторонами договору суборенди №20/11/23 від 20.11.2023 року.
Крім того, будь - яких звернень від вказаної особи чи то до позивача чи до суду з поясненням (проханням) зарахувати вказані платежі за договором суборенди №20/11/23 від 20.11.2023 року не надано. 
Отже, надані платіжні інструкції не підтверджують здійснення відповідачем оплат по договору  суборенди №20/11/23 від 20.11.2023 року.
Стосовно доводів скаржника про те, що з червня він не займає орендоване приміщення, оскільки 23.05.2024 ним на електронну адресу позивача направлено повідомлення про розірвання договору, на підтвердження чого надано суду копію заяви про розірвання договору та скрін-шоту з електронної пошти про її направлення позивачу,   слід зазначити наступне.  
Відповідно до частин першої, другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV  електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV  оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного  підпису відповідно до  Закону України «Про електронні довірчі послуги».
З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі.    Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.
Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від  21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21.
У даному випадку,  з наданого апелянтом скрін-шоту з електронної пошти вбачається, що відправник листа не є стороною договору, а встановити зміст направлення неможливо, оскільки є лише назва файлу «отсканированные документы».
Отже, надані апелянтом докази не підтверджують обставин направлення ним позивачу повідомлення про розірвання договору.
Крім цього, скаржником не надано жодних доказів на підтвердження звільнення займаного приміщення.
Таким чином, доводи скаржника про невикористання ним приміщення з червня 2024 року не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.
Крім того слід зазначити наступне. 
Згідно положень ст. 291 Господарського кодексу України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням  нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Відповідно до положень ст. 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Відповідачем відповідних доказів повернення об`єкту суборенди позивачу, до суду не подано.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення в наведеній частині без змін.
Водночас, Суд погоджується з доводами скаржника щодо неспівмірності присудженої судом першої інстанції до стягнення суми витрат правничої допомоги зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та ціною позову.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. 
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У позовній заяві позивач заявив про понесення витрат правничої допомоги в сумі 60  000 грн та подав відповідні докази.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 60 000,00 грн. заявник надав: договір про надання правової допомоги від 01.08.2024 №8, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням "Жук, Пономаренко та Партнери" та акт надання послуг від 08.08.2024 № 1 про обсяг виконаних робіт на суму 60 000,00 грн.
Згідно п. 2.1 договору вартість послуг по даному договору складається із гонорару, який становить фіксовану суму в розмірі: за ведення справи в суді першої інстанції та на усіх етапах її виконання - 60  000 грн.
Відповідно до акту надання послуг від 08.08.2024 № 1 виконавцем були надані такі послуги: зустріч із клієнтом, надання правової консультації, укладення договору про надання правової допомоги, збір, підготовка доказів для написання позовної заяви (опрацювання чинного законодавства, опрацювання Договору оренди, додатків, усіх  бухгалтерських документів за весь період стягнення, здійснення обрахунків заборгованостей, перевірка оплат, оформлення та написання інших додатків до позовної заяви, тощо), підготовка пакету документів (додатків) до позову та надіслання в суд і відповідачу поштовим відправленням.    
За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).
За змістом положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Наведене вище повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. 
Одночасно, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної статті цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі                №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 11.02.2021 у справі                   №920/39/20.
До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі                            №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, Верховний Суд вважає за доцільне додатково звернутися до нещодавньої практики ЄСПЛ з цього питання. Зокрема, у рішення від 18.02.2022 у справі    "Чоліч проти Хорватії" ЄСПЛ зазначив (п. 77), що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі.
Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). 
Водночас, у рішенні ж від 22.09.2022 у справі "Генеральний будівельний менеджмент проти України" ЄСПЛ у п. 41 зменшив суму витрат на правничу допомогу скаржникові із заявлених 3 750 євро до 850 євро, виходячи саме з надмірного характеру заявлених витрат відносно обмеженого обсягу наданих адвокатом послуг, не вбачаючи у цьому жодних конвенційних порушень.
Колегія суддів зазначає стосовно таких послуг, як зустріч із клієнтом, надання правової консультації, укладення договору про надання правової допомоги, збір, підготовка доказів для написання позовної заяви (опрацювання чинного законодавства, опрацювання Договору оренди, додатків, усіх  бухгалтерських документів за весь період стягнення, здійснення обрахунків заборгованостей, перевірка оплат, оформлення та написання інших додатків до позовної заяви, тощо), підготовка пакету документів (додатків) до позову та надіслання в суд і відповідачу поштовим відправленням, то вони поглинаються такою послугою, як підготовка позовної заяви. 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, оцінивши витрати позивача з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, відповідність цієї суми критеріям реальності і розумності, а також доведеність позивачем у відповідності до вимог статті 74 ГПК України викладених ним обставин стосовно надання адвокатом послуг на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що заявлені Фізичною особою-підприємцем Шмаюн Костянтином Миколайовичем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60  000 грн. не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору (критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України). 
Так, враховуючи обставини даної справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, слід зазначити,  що визначений позивачем  розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності і становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. 
Отже, на переконання колегії суддів розумним та співмірним розміром витрат на послуги адвоката у даному спорі є 20 000 грн.
Враховуючи часткове задоволення позову та приписи пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати у вигляді витрат позивача на правову допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та підлягають стягненню з відповідача в сумі 18  250 грн.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу відповідача слід частково задовольнити, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду  - змінити в частині присудженої до стягнення суми витрат правничої допомоги. В решті  - рішення слід залишити без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу відповідача задоволено лише в частині витрат правничої дороги, оскарження яких в свою чергу не обкладається судовим збором, то витрати апелянта за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.  
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гаспаряна Гарі на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/9864/24 задовольнити частково.  
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/9864/24 змінити в частині присудженої до стягнення суми витрат правничої допомоги.
3. Викласти пункт 2 резолютивної частини рішення  Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/9864/24 в наступній редакції:
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гаспарян Гарі  на користь Фізичної особи-підприємця Шмаюн Костянтин Миколайович заборгованість з орендної плати в сумі 166 878 (сто шістдесят шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 23 коп., заборгованість за використану електроенергію в сумі 60 201 (шістдесят тисяч двісті одна) грн. 68 коп., заборгованість за використану воду в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 14 коп., заборгованість за вивіз сміття в сумі 11 246 (одинадцять тисяч двісті сорок шість) грн. 42 коп., заборгованість за прибирання території в сумі 11 246 (одинадцять тисяч двісті сорок шість) грн. 42 коп., штраф в розмірі 166 878 (сто шістдесят шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 23 коп., витрати на правову допомогу в сумі 18  250  (вісімнадцять  тисяч двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 6 259 (шість тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) грн. 73 коп.
4. В решті рішення  Господарського суду міста Києва від 06.11.2024 у справі №910/9864/24 залишити без змін.
5. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача  у справі.
6.  Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна  постанова складена: 30.05.2025 року.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Пономаренко 

Судді                                                                                М.А. Руденко

                                                                                М.А. Барсук