УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/1350/24                 Головуючий у 1-й інст. Кірічук М. М. 
Категорія 70                 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів                 Талько О.Б., Григорусь Н.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №290/1350/24 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Любченко Олена Михайлівна 
на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кірічук М.М. 
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) з дня пред`явлення позову й до 25 червня 2028 року, але не більше ніж до досягнення сином двадцяти трьох років.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що сторони у справі є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Син ОСОБА_4 досяг повноліття і на даний час навчається на факультеті економіки і менеджменту Опольської Політехніки республіки Польща. Відповідач не надає добровільно будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, хоча є дієздатним, не є особою із інвалідністю та має повну можливість утримувати свого сина на період навчання. Повнолітній син ОСОБА_4 не має можливості самостійно себе забезпечувати, оскільки навчається та не може офіційно працювати, проживає разом із позивачем, яка його утримує. 
Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2024 рокупозов задоволено. Вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на повнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) на період його навчання, починаючи з 11 вересня 2024 року і до закінчення його навчання, але не довше ніж до досягнення останнім 23 років. Також вирішено питання розподілу судових витрат. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що їх син, на утримання якого вона просить стягнути аліменти в зв`язку з навчанням, проживає разом з нею, проте доказів зазначених обставин позивач не надала. Враховуючи те, що позивач не надала суду доказів спільного проживання з сином, який на момент подання позову є повнолітнім і мав можливість сам звернутися до суду з відповідним позовом, позивач не довела своє право на звернення із заявою про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
Зазначає, що відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 635/1139/18, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Таким чином, закон передбачає обов`язок сплачувати аліменти на повнолітню дитину при потребі у матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням, однак позивач не довела, що проживає разом із сином, який перебуває на її утриманні та потребує матеріальної допомоги. Так позивач з моменту повномасштабного вторгнення рф в Україну виїхала за кордон і наразі проживає в Польщі, як біженка та користується тимчасовим захистом у цій країні, у зв`язку з чим разом із сином отримує відповідну допомогу, розмір якої не був встановлений судом під час розгляду справи. Окрім того, відповідно до довідки про навчання ОСОБА_3  в Опольській Політехніки республіки Польща, останній навчається за кошти фізичних осіб, однак дана обставина також не була встановлена судом, як і розмір стипендії яку отримує повнолітній син. 
Також звертає увагу, що суд поклав в основу рішення докази надані стороною позивача до позовної заяви, які були подані з порушенням вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України, оскільки вказані доказі не були надіслані стороні відповідача, а тому відповідно до ч. 9 ст. 81 ЦПК України суд не повинен був їх брати до уваги. 
Суд першої інстанції також в порушення норм процесуального права не розглянув клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів, чим фактично позбавив сторону відповідача права на доведення своєї позиції щодо безпідставності заявлених ОСОБА_1 вимог. Тому вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для задоволення позову.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Кулаківський В.В. просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи щодо спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який проживає разом з матір`ю та продовжує навчання, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Також звертає увагу, що розгляд справи на підставі нових доказів, які не були подані до суду першої інстанції, не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 367 ЦПК України. 
Перевіривши законність  та  обґрунтованість  рішення  суду  першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що сторони у справі є батьками  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 21.07.2005 року (а.с.3). 
13 жовтня 2020 року позивач у справі уклала шлюб з ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 видане 13 жовтня 2020 року Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.6). 
З довідки, виданої центром обслуговування студентів Опольської Політехніки республіки Польща від 22.07.2024 рокувбачається, що ОСОБА_6 навчається на факультеті економіки та менеджменту Опольської політехніки за напрямком «Економіка», стаціонарне навчання першого рівня, навчання розпочалося 01.10.2022 по 23.08.2025. Студент навчається за кошти фізичних осіб. Вартість навчання: 4600 злотих за навчальний рік (семестр 2300 зл) (а.с.14).
Відповідно до довідок приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Практика» № 1073 та № 1074 від 18.07.2024 року, відповідач ОСОБА_2 працює у товаристві з 24.05.2022 року на посаді фрезерувальника та сума його доходу за період з 24 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року становить 251 405,28 грн., а за період з 1 січня 2023 року по 30 червня 2023 року – 268 683,13 грн. (а.с.8,9).
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи аліменти в розмірі  частини заробітку (доходу) відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач спроможний надавати допомогу своєму повнолітньому сину, який потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчання.  
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів на утримання свого повнолітнього сина, на період його навчання, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Разом з тим, із висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів, який підлягає стягненню в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), погодитись не можна з огляду на наступне.
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Аналогічний висновок по застосуванню ст. 199 СК України міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17.
З матеріалів справи вбачається, що спільний син сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не досяг 23 років, продовжує навчання у Опольській Політехніки республіки Польща, не працює (доказів іншого суду не надано), навчається на денній формі на платній основі, стипендії не отримує, вартість навчального року становить 4600 злотих (семестр 2300 зл), у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги від своїх батьків. Отже, повнолітній ОСОБА_4  продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992, статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 року, статус рішення - остаточне).
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття, виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №644/3610/16 (провадження №61-12782св18) зробив висновок про те, що  Сімейним Кодексом України  передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20 (провадження №61-17937св21) Верховний Суд вказав, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Встановленим є той факт, що у зв`язку з навчанням ОСОБА_6 потребує матеріальної допомоги, яку мають надавати батьки, в тому числі і відповідач.
В той же час відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою, працює на посаді фрезерувальника Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Практика» з 24.05.2022 року та сума його доходу за період з 24 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року становить 251 405,28 грн., а за період з 1 січня 2023 року по 30 червня 2023 року – 268 683,13 грн. (а.с.8,9), тобто спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Інших дітей чи утриманців не має, будь-яких доказів щодо суттєвих проблем зі здоров`ям суду на надано. Також відповідачем не надано суду будь-яких доказів неналежного матеріального стану та неможливість надавати таку допомогу сину, який продовжує навчання.
Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Свою незгоду з ухваленим по справі рішенням відповідач обґрунтовує насамперед тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що позивач не довела своє право на звернення з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та не надала доказів спільного проживання сина з нею. 
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими твердженнями відповідача, оскільки відповідно до ч .3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідачем не спростовано, що їх спільний син проживає з позивачем, тому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 199 СК України, позивач також наділена правом на звернення з відповідним позовом до суду.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для присудження аліментів через те, що позивач з моменту повномасштабного вторгнення рф в Україну виїхала за кордон і наразі проживає в Польщі, як біженка та користується тимчасовим захистом у цій країні, у зв`язку з чим разом із сином отримує відповідну допомогу, оскільки перебування позивача разом із сином в іншій державі під тимчасовим захистом та отримання допомоги від республіки Польща не звільняє відповідача від обов`язку щодо утримання повнолітнього сина за умови спроможності ним надавати таку допомогу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак, доказів на підтвердження вартості витрат, пов`язаних з навчанням (придбання необхідної учбової літератури, канцелярського приладдя, продуктів харчування, вартості проїзду, одягу, взуття та іншого), позивач не надала.
Таким чином, доводи позовної заяви в частині присудження аліментів в розмірі 1/4 частини, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували необхідність стягнення аліментів саме в такому розмірі, позивачем представлено не було.
Враховуючи, що повнолітній син сторін продовжує навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, беручи до уваги, що відповідач спроможний надавати таку матеріальну допомогу, враховуючи доводи апеляційної скарги, що позивач не довела вартості витрат, пов`язаних з навчанням, колегія суддів з урахуванням того, що розмір призначених аліментів у цьому випадку має бути не більш як достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до збагачення, вважає, що аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно будуть достатніми для належного утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, відповідатиме реаліям сьогодення та забезпечить баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів.
Посилання відповідача на порушення районним судом порядку подання письмових доказів та їх прийняття до справи, а також на нерозглянуте клопотання про витребування доказів не свідчить про незаконність, необґрунтованість рішення суду та не є безумовною підставою для його скасування відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню,крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. Малозначними є справи про стягнення аліментів (п. 3 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Любченко Олена Михайлівна,задовольнити частково.
Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2024 рокув частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період його навчання змінити, зменшивши розмір стягнутих аліментів з 1/4 частини до 1/6 частини.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий                        Судді