ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 638/8176/17
провадження № 61-5273св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, ОСОБА_2 ; 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків); 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гребенюк Олени Олегівни на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2019 року у складі судді Аркатової К. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Лобова О. А.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.   Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. (далі - приватний нотаріус ДМНО Бондар І. М.), ОСОБА_2 про стягнення грошової суми.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 21 грудня 2006 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка того ж дня була передана в іпотеку ПАТ «ОТП Банк» з метою забезпечення виконання зобов`язання у розмірі 27 000 доларів США зі строком виконання до 21 грудня 2020 року.
 
За заявою ПАТ «ОТП Банк» 19 квітня 2010 року приватним нотаріусом Бондар І. М. вчинено виконавчий напис № 3404 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги № 8893, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло права вимоги до  ОСОБА_2 . Державна реєстрація цього договору відбулася лише через три роки, а саме 20 серпня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. А. (далі - приватний нотаріус ХМНО Малахова Г. А.).
 
19 серпня 2013 року ОСОБА_1 взяла участь у прилюдних торгах, які проводилися приватним підприємством «Нива-В.Ш.» (далі - ПП «Нива-В.Ш.»), де придбала квартиру АДРЕСА_1 за ціною 235 162,50 грн, що еквівалентно 29 421 доларів США, та перевищує заборгованість ОСОБА_2 у розмірі 27 000 доларів США. Стягувач ПАТ «ОТП Банк» отримав кошти від продажу нерухомості, конвертувавши гривню у долар США та повністю погасивши валютне зобов`язання боржника.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року у справі № 638/18757/13-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 19 травня 2014 року і додаткове рішення цього ж суду від 03 лютого 2015 року змінено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним виконавчий напис, вчинений 19 квітня 2010 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 3404. Визнано прилюдні торги, проведені 19 серпня 2013 року філією 21 ПП «Нива-В.Ш» такими, що проведені з порушенням вимог закону, визнано протокол проведення цих прилюдних торгів та акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 19 серпня 2013 року недійсними. Визнано недійсним свідоцтво, видане 20 серпня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. А. про посвідчення права власності ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за № 2872. Відновлено право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру. В частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації права власності рішення залишено без змін.
 
Таким чином, сплачені позивачкою на користь ПАТ «ОТП Банк» грошові кошти за недійсним правочином є безпідставно набутими та підлягають поверненню на її користь від стягувача у розмірі 29 421 доларів США зі сплатою трьох процентів річних, нарахованих за період з 19 серпня 2013 року по 19 жовтня 2018 року у розмірі 4 560,26 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 127 966,41 грн. Оскільки в кредитному договорі, укладеному між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк», встановлені проценти за користування чужими грошима у доларах США на рівні 17,5 процентів річних, тому за період з 23 листопада 2009 року до 21 грудня 2020 року до стягнення також підлягають 26 602,47 доларів США.
 
Крім того, після придбання квартири на прилюдних торгах, не маючи можливості вселитися у неї, позивачка була вимушена орендувати житло, що підтверджується договором оренди від 01 листопада 2013 року, сплативши 206 000 грн орендної плати. Позивачка вважає, що вказані кошти, а також супутні та представницькі витрати, пов`язані з оформленням та відновленням порушеного права, у розмірі 55 518,59 грн підлягають стягненню на її користь як реальні збитки з ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та приватного нотаріуса ДМНО Бондар І. М., а з ОСОБА_2 - 250 грн витрат, понесених на виготовлення технічної документації на квартиру.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1  просила стягнути на її користь з:
-    ПАТ «ОТБ Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» солідарно грошові кошти у розмірі 56 023,47 доларів США та 127 966,41 грн в якості повернення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів за користування ними; 
-    ПАТ «ОТБ Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та приватного нотаріуса ДМНО Бондар І. М. солідарно грошові кошти у розмірі 263 870,14 грн в якості компенсації реальних збитків, понесених на поновлення порушеного права; 
-     ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 250 грн в якості витрат, понесених на виготовлення технічної документації на квартиру. 
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повернути ОСОБА_1 грошові кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 та суму трьох процентів річних від вартості вказаної квартири за період з 21 травня 2015 року до моменту фактичного повернення грошових коштів. Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 4 000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що правова підстава набуття позивачкою права власності на спірну квартиру відпала, тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зобов`язано повернути їй грошові кошти від реалізації предмета іпотеки та три проценти річних за користування цими коштами. 
 
З огляду на наявність у ОСОБА_1 права вимоги, однак недоведеність належними та допустимими доказами розрахунку сум грошових коштів, які вона просить стягнути з відповідачів, суд вважав необхідним вийти за межі заявлених вимог, визначивши такий спосіб захисту, який не суперечить закону, а саме зобов`язавши ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повернути позивачці кошти, отримані від реалізації спірного майна, з урахуванням трьох процентів річних від суми вартості квартири за період з часу набрання рішенням суду законної сили.
 
Вимогу позивачки про відшкодування шкоди суд залишив без задоволення у зв`язку з недоведеністю причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та шкодою, яку вона зазнала внаслідок таких дій, розміру цієї шкоди.
 
ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» оскаржили рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду.
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою цього суду від 16 липня 2020 року - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2019 року.
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
 
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» змінено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду та визначено її Полтавському апеляційному суду.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Факторинг Україна» залишено без задоволення. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2019 року в частині зобов`язання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повернення ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, та суми трьох процентів річних від суми його вартості за період з 21 травня 2015 року до моменту фактичного повернення грошових коштів, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Факторинг Україна» на користь ОСОБА_4  безпідставно набуті кошти у розмірі 202 239,75 грн та три проценти річних за період з 21 травня 2015 року по 29 травня 2017 року у розмірі 12 284 грн, а всього 214 523,75 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції про зобов`язання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повернути ОСОБА_1 грошові кошти, отримані від реалізації спірного майна,та суми трьох процентів річних від вартості вказаної квартири за період з 21 травня 2015 року до моменту фактичного повернення грошових коштівсуперечить вимогам статті 13 ЦПК України та не забезпечить ефективний захист порушеного права, так як наявними у справі доказами та дослідженими апеляційним судом матеріалами справи № 638/18757/13-ц установлено, що звернення стягнення на квартиру здійснене на покриття заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «ОТП Банк» у розмірі 27 792,96 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 19 квітня 2010 року складає 220 281,44 грн.
 
Отже, з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню безпідставно набуті кошти у розмірі 202 239,75 грн, сплачені нею на рахунок Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Дзержинський ВДВС) згідно з квитанцією № 7068.506.1.
 
При цьому сплачені позивачкою 32 922,75 грн як гарантійний внесок та винагорода спеціальної організації не підлягають стягненню, оскільки така спеціальна організація не є відповідачем у цій справі.
 
Апеляційний суд також вважав, що відсутні підстави обраховувати розмір безпідставно набутих коштів у валюті кредитування боржника (доларах США), оскільки вчинені позивачкою платежі були здійснені у національній валюті України, доказів на спростування викладеного матеріали справи не містять, а можливе конвертування стягувачем коштів від реалізації іпотечного майна, не спростовують того факту, що на примусовому виконанні Дзержинського ВДВС перебувало грошове зобов`язання на суму 227 303,22 грн, тобто без валютного застереження.
 
Також не ґрунтуються на законі вимоги позивачки про стягнення на її користь процентів за користування чужими грошима за період з 23 листопада 2009 року до 21 грудня 2020 року на рівні 15,5 процентів річних, погоджених кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк», оскільки позивачка не є стороною такого договору, а її права підлягають захисту шляхом стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за період з 21 травня 2015 року (після ухвалення рішення суду про визнання торгів недійсними) по 29 травня 2017 року (дата звернення до суду з позовом), що складає 12 284 грн. 
 
Заявивши вимоги про стягнення збитків, позивачка повинна була здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які підтверджували б їх розмір, однак цього позивачкою не зроблено. Наведені позивачкою розрахунки є теоретичними, а факт оренди квартири у місті Харкові передує часу визнання недійсними прилюдних торгів, тому не створює реальних наслідків для відшкодування шкоди. Позивачкою також не надано достатніх доказів на підтвердження того, що неправомірні дії відповідачів стали єдиною і достатньою причиною, які спричинили реальні збитки.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гребенюк О. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2022 року у справі № 916/4693/15, а також - не дослідили зібрані у справі докази.
 
15 квітня 2024 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» також звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Дзержинського районного суду міста Харкова.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2024 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року повернуто заявнику з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України.
 
16 травня 2024 року справа № 638/8176/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гребенюк О. О. мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим, за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином позивачка має право на стягнення з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України.
 
На момент проведення торгів банк достеменно знав про те, що ним не направлялась ОСОБА_2 вимога про усунення порушень зобов`язання і звернення стягнення на предмет іпотеки, тому грошові кошти у розмірі 29 421 долар США є такими, що безпідставно набуті банком саме з 19 серпня 2013 року. Саме з цього часу у позивачки виникло право на нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та три проценти річних.
 
Позивачкою придбано квартиру за 235 162,50 грн, що за курсом Національного банку України еквівалентно 29 421 доларів США, та цими грошовими коштами АТ «ОТП Банк» як стягувач у виконавчому провадженні повністю погасив валютне зобов`язання ОСОБА_2 , тобто банк після конвертації отримав на свою користь саме долари США, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання триває, а офіційний курс гривні до долара США змінився. 
 
Попередній власник не звільнив придбану позивачкою на торгах нерухомість, посилаючись на оскарження процедури торгів, і позивачка вимушена була орендувати квартиру для проживання. Дії позивачки та понесені нею збитки були зумовлені неправомірною поведінкою представників АТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», які достеменно знали про порушення ними відповідної процедури реалізації квартири, що й стало підставою для визнання виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки недійсним. Тому суди попередніх інстанцій зробили необґрунтований висновок щодо відмови у стягненні реальних збитків, понесених ОСОБА_1 на поновлення порушеного права.
 
Крім того, в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду помилково зазначено відповідачем ТОВ «Факторинг Україна», замість ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що свідчить про неможливість виконання зазначеного рішення.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_2 , приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. 20 серпня 2013 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру (т.1 а.с.8).
 
20 серпня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8241495 (т.1 а.с.9).
 
Згідно з договором оренди від 01 листопада 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 , позивачка є орендарем квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Умовами пункту 5.1 цього договору погоджено щомісячну орендну плату у розмірі 4 000 грн (т.1 а.с.28-38).
 
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19 травня 2014 року у справі № 638/18757/13-ц позов ОСОБА_2 до ПП «Нива-В.Ш» в особі філії 21 ПП «Нива-В.Ш», Дзержинського ВДВС, приватного нотаріуса ХМНО Малахової Г. І., ОСОБА_1 , приватного нотаріуса ДМНО Бондар І. М., треті особи: комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ПАТ «ОТП Банк», про визнання прилюдних торгів такими, що проведені з порушенням вимог закону, визнання протоколу проведення прилюдних торгів недійсним, відновлення положення, яке існувало до порушення, визнання незаконним акта державного виконавця, визнання незаконним і скасування свідоцтва, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно залишено без задоволення (т.1 а.с.13-17).
 
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 липня 2014 року у справі № 638/18757/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави суму недоплаченого судового збору за вимогу майнового характеру в розмірі 2 351,63 грн (т.1 а.с.18-19).
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року у справі № 638/18757/13-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 19 травня 2014 року і додаткове рішення цього ж суду від 03 лютого 2015 року змінено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним виконавчий напис, вчинений 19 квітня 2010 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 3404. Визнано прилюдні торги, проведені 19 серпня 2013 року філією 21 ПП «Нива-В.Ш» такими, що проведені з порушенням вимог закону, визнано протокол проведення цих прилюдних торгів та акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 19 серпня 2013 року недійсними. Визнано недійсним свідоцтво, видане 20 серпня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. А. про посвідчення права власності ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за № 2872. Відновлено право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру. В частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації права власності рішення залишено без змін (т.1 а.с.20-26)
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року у справі № 638/18757/13-ц касаційну скаргу Дзержинського ВДВС відхилено. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року залишено без змін.
 
30 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «ОТП Банк» із заявою про відшкодування у добровільному поряду понесених нею витрат, однак листами від 28 квітня 2017 року та 30 травня 2017 року ПАТ «ОТП Банк» повідомив про необхідність звернення з даного питання до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», якому було продано кредитний портфель (т.1 а.с.40, 41)
 
2.           Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Гребенюк О. О. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
За змістом касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ТОВ «Факторинг Україна» на користь ОСОБА_4 безпідставно набутих коштів у розмірі 202 239,75 грн та трьох процентів річних за період з 21 травня 2015 року по 29 травня 2017 року у розмірі 12 284 грн, а всього 214 523,75 грн, не оскаржується, тому в силу положень вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядається.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
 
Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
 
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час проведення прилюдних торгів) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
 
У частині першій статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
 
Відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
 
Враховуючи правову природу процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, а також особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином.
 
Зазначений висновок узгоджується з нормами статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, згідно з якими публічні торги належать до договорів купівлі-продажу.
 
Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватися недійсною у судовому порядку з підстав недодержання у момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12, та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18).
 
Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
 
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
 
Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) результатів цільового аукціону за позовом учасника такого аукціону у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами цільового аукціону, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
 
За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
 
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
 
За змістом зазначеної норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
В постанові від 02 червня 2021 року у справі № 552/5052/20 Верховний Суд не погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми на підставі статті 625 ЦК України, оскільки з набранням законної сили судовим рішенням про визнання торгів недійсними у відповідачів як продавців виник обов`язок повернути грошові кошти, отримані від покупця. Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення інфляційних втрат за період з дня наступного за днем проведення торгів по день перерахування частини коштів, проте такі вимоги підлягають задоволенню частково, тільки за період з дня набрання чинності судовим рішення про визнання торгів недійсними і до дня звернення до суду з цим позовом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Встановивши, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року у справі № 638/18757/13-ц визнано прилюдні торги, проведені 19 серпня 2013 року філією 21 ПП «Нива-В.Ш» такими, що проведені з порушенням вимог закону, визнано протокол проведення цих прилюдних торгів та акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 19 серпня 2013 року недійсними, а також визнано недійсним свідоцтво, видане 20 серпня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. А. про посвідчення права власності ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі за № 2872, суди попередніх інстанцій  дійшли правильного висновку про те, що сплачені позивачкою кошти за недійсним правочином є безпідставно набутими та підлягають поверненню на її користь.
 
При цьому, встановивши, що рішення місцевого суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, а саме поза межами заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції усунув зазначені порушення та дійшов обґрунтованого висновку про ухвалення нового судового рішення про стягнення з ТОВ «Факторинг Україна» на користь ОСОБА_4  безпідставно набутих коштів у розмірі 202 239,75 грн та трьох процентів річних за період з 21 травня 2015 року по 29 травня 2017 року у розмірі 12 284 грн, а всього 214 523,75 грн.
 
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.
 
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України).
 
Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що вчинені позивачем платежі були здійснені у національній валюті України, у зв`язку з чим зробив правильний висновок про відсутність підстав обраховувати розмір безпідставно набутих коштів у валюті кредитування боржника (доларах США). 
 
За змістом позовної заяви, в цій справі позивач не заявляла вимог про стягнення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тому доводи касаційної скарги про те, що грошове зобов`язання триває, а офіційний курс гривні до долара США змінився, не заслуговують на увагу.
 
Крім того, посилання заявника в касаційній скарзі на те, що право на нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та трьох процентів річних у позивачки виникло з 19 серпня 2013 року, тобто з часу проведення прилюдних торгів, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення положень статей 536, 625, 1048 ЦК України.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.
 
Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким частково погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ПАТ «ОТБ Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та приватного нотаріуса ДМНО Бондар І. М. про солідарне стягнення грошових коштів у розмірі 263 870,14 грн в якості компенсації реальних збитків, понесених на поновлення порушеного права, у зв`язку з їх недоведеністю, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме дії відповідачів спричинили реальні збитки позивачці. Крім того, суд апеляційної встановив, що факт оренди позивачкою квартири передує часу визнання недійсними прилюдних торгів, тому не створює реальних наслідків для відшкодування шкоди.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого у вищевказаній частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2022 року у справі № 916/4693/15, є безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного судуне суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.  
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційногоперегляду частині та постановуапеляційного суду -без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гребенюк Олени Олегівни залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2019 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович